Title: ФІЛОСОФСЬКІ І ПСИХОЛОГІЧНІ АСПЕКТИ ПРОФЕСІЙНОГО ПЕДАГОГІЧНОГО СПІЛКУВАННЯ
Author: secretarie
Last saved by: 1
Company: Uzhorod

Олеся Канюк 
ББК
УДК 371.128
ФІЛОСОФСЬКІ І ПСИХОЛОГІЧНІ АСПЕКТИ ПРОФЕСІЙНОГО ПЕДАГОГІЧНОГО СПІЛКУВАННЯ

Розглядаються питання спілкування як особливого виду діяльності. Підкреслюється, що специфічною характеристикою спілкування як діяльності є те, що через спілкування індивід будує свої відносини з іншими людьми. Мовлення як форма спілкування засобами мови відіграє головну роль в міжособистісній взаємодії, встановленні контактів і взаєморозумінні. Успішна реалізація завдань професійного педагогічного спілкування передбачає високу культуру мовленнєвої поведінки педагога.
Ключові слова: спілкування, культура мовлення, правильність мовлення, логічна перспектива, логічний наголос, вербальні і невербальні засоби спілкування, діяльність.

Спілкування є результатом розвитку суспільної історії, показником і основою нашої культури і одночасно засобом розвитку суспільства. В процесі спілкування забезпечується єдність дій людей, їх консолідація, впорядковується цілеспрямована діяльність.
Спілкування сприяє розширенню світогляду людей, розвитку інтелекту, оволодінню новими знаннями, уміннями, навичками, необхідними для успішної діяльності. Воно створює умови для розвитку цілеспрямованості почуттів, волі, оцінок, орієнтацій – всього того, що характеризує не просто потребу жити, існувати серед собі подібних, а брати активну участь у суспільному творенні.
Питання спілкування досить глибоко досліджені вченими (Б. Паригін, О. Мудрик, В. Кон, В. Грихньов та ін.). Часто в науковій літературі спілкування розглядається як особливий вид мистецтва. Не викликає заперечень і думка про те, що спілкування – одна з найважливіших потреб людини. Проте дискусії виникають стосовно правомірності вважати спілкування діяльністю [2], [7], [3]. Отже, вважаємо за доцільне зупинитися саме на цьому аспекті, зокрема, на аналізі професійного педагогічного спілкування як специфічного виду діяльності.
Як відзначає О. Леонтьєв [5], ще в “Німецькій ідеології” підкреслювалась думка про триєдину природу процесу історичного розвитку людини і всього людства. Обмежене ставлення людей до природи зумовлювало їх обмежене ставлення одне до одного, а їх обмежене ставлення одне до одного – їх обмежене ставлення до природи; з другого боку, свідомість вже з самого початку є суспільним продуктом, а люди, вступаючи у спілкування, вступають в нього як свідомі істоти. Праця, свідомість, діяльність, або ставлення одне до одного, розвиваються, взаємно зумовлюючи одне одного. Жодна з цих категорій не може бути виключена із загального процесу розвитку: розвиток праці неможливий без еволюції свідомості і спілкування; Розвиток свідомості зв’язаний з розвитком, ускладненням, диференціацією трудової діяльності і появою специфічного, основного засобу спілкування – мови; нарешті, розвиток спілкування зрозумілий тільки в світлі розвитку трудової діяльності і еволюції свідомості.
Подібний підхід передбачає наявність колективної праці як джерела розвитку індивідуальної форми трудової діяльності. Звідси стає зрозумілою і логіка розвитку самої праці, і логіка розвитку свідомості, і логіка появи і розвитку людського спілкування від “матеріального спілкування” до його вищих психологічно спеціалізованих форм.
Необхідно розрізняти ставлення людей одне до одного (їх відносини) і спілкування. З одного боку, суспільні відносини немислимі поза їх реалізацією у вигляді “дійсних відносин”, тобто у визначеній діяльності людей, яка спочатку була колективною. З другого боку, суспільні відносини не можна ототожнювати з тією чи іншою формою їх реалізації – в конкретній діяльності можуть бути реалізовані різні види суспільних відносин. Базовими, первинними, як відомо, є матеріальні виробничі відносини. В процесі розвитку суспільства над ними надбудовуються вторинні, а потім і “третинні” відносини, виникають спеціалізовані форми людської життєдіяльності – теоретична діяльність і спілкування. Спілкування, як і діяльність взагалі, є, таким чином, спосіб і одночасно умова актуалізації суспільних відносин.
Не будь-яке спілкування є безпосередньою реалізацією суспільних відносин. На певному етапі його розвитку, тобто, розвитку тріади “праця-свідомість-спілкування” виникають відносно автономні особистісні, психологічні взаємовідносини людей, специфічні форми і види спілкування.
На думку О.Леонтьєва, спілкування можна визначити як систему цілеспрямованих і мотивованих процесів, які забезпечують взаємодію людей в колективній діяльності, реалізують суспільні і особистісні, психологічні відносини і використовують специфічні засоби, перш за все – мову.
Б. Ананьєв [1]  підкреслював, що особливою характеристикою спілкування як діяльності є те, що через спілкування індивід будує свої відносини з іншими людьми Тому поведінка індивіда виступає не тільки як складний комплекс видів соціальної діяльності, з допомогою яких “опредмечується” навколишній світ, природа, але і як спілкування, практична взаємодія з людьми.
Спілкування виступає як умова пізнання людьми дійсності, формування у них емоційного відгуку на цю дійсність і поведінки, яка базується на цьому пізнанні.
Б. Ананьєв розглядає спілкування у єдності з пізнанням і працею, за допомогою яких, на його думку, здійснюється як інтеріоризація зовнішніх дій, так і екстериоризація внутрішнього життя індивіда.
Міжособистісна  взаємодія,  якою  є  спілкування,   завжди визначається системою суспільних відносин, в яку вона включена.
Оскільки спілкування постійно виступає як міжіндивідуальний зв'язок, індивідуальна форма діяльності, в структурі і динаміці спілкування неможливо відділяти особистісне (індивідуальне) від суспільного.
Отже, в структурі професійного спілкування педагога можна виділити два взаємозв'язані елементи:
а) загальні принципи (основи) спілкування, зумовлені самим характером існування ладу, успадкованими загальнолюдськими цінностями;
б) індивідуальні принципи (основи) спілкування, стиль, сукупність, характер конкретних прийомів і засобів, які педагог  своєрідно, в залежності від конкретних умов і можливостей, реалізує у своїй діяльності на основі наявних у нього знань, професійного досвіду, здібностей, умінь і навичок.
Мовлення як форма спілкування засобами мови відіграє головну роль в міжособистісній взаємодії, встановленні контактів і взаєморозуміння. Воно реалізується у щоденних актах мовленнєвої діяльності і поведінки. Мовленнєва поведінка, проявляється в манері, характері мовленнєвих дій, включаючи соматичну активність. 
Якщо мовленнєва діяльність в основному спрямована на предметне інформування, то мовленнєва поведінка включає і передачу експресивної інформації, яка забезпечує регуляцію взаємовідносин з партнерами по спілкуванню. В структуру мовленнєвих дій, з яких складаєтьмя мовленнєва поведінка, входять суб'єкт, об'єкт, мета, зміст, а також засоби – вербальні і невербальні.
Мовленнєва поведінка,  як і інші види соціальної діяльності перебуває під контролем суспільства. Перш за все, вона підпорядкована загальноприйнятим нормам літературного мовлення – орфоепічним, лексичним, фразеологічним, морфологічним, синтаксичним. Культура мовленнєвої поведінки зумовлена доцільним вибором і організацією мовленнєвих засобів, які в кожній конкретній ситуації спілкування при дотриманні лінгвістичних і етичних норм дозволяють ефективно вирішувати комунікативні задачі. Однак, кожний акт професійної комунікативної взаємодії вимагає нестандартної мовленнєвої творчості, оскільки будується з врахуванням багатьох обставин – ситуацій спілкування, індивідуальності партнера по спілкуванню, його емоційного стану, характеру відносин, які склалися між партнерами і т.д. В процесі спілкування необхідна постійна корекція своєї поведінки в зв'язку з отримуваною зворотньою інформацією від партнера по спілкуванню – вербальною і невербальною.
Успішна реалізація завдань спілкування передбачає високу культуру мовленнєвої поведінки педагога, володіння його прийомами імпровізації, діалогізації, експресивності. Суттєвими ознаками культури поведінки будь-якої людини, а тим більше педагога, є використання системи національно-специфічних стереотипів, стійких форм спілкування, призначених для встановлення і підтримання контактів. Моральну основу мовленнєвої поведінки педагогічного працівника складає гуманізм, ввічливість, повага і терпляче ставлення до кожного, незалежно від його віку, статі, соціального статусу, а також від того, симпатію чи антипатію він викликає у педагога.
Важливою характеристикою вербальної і невербальної поведінки є стиль мовлення. В соціолінгвістиці, як відомо, розрізняють дві основні його різновидності: офіційний і неофіційний. Функціональні стилі мовленнєвої поведінки відрізняються один від одного вибором лексики і експресивних засобів. Педагог повинен володіти гнучкістю переходу від одного стилю до другого, враховуючи конкретну ситуацію спілкування. Безперечно, для вироблення індивідуального стилю мовленнєвої поведінки педагога необхідний досить тривалий період часу. Індивідуальний стиль мовленнєвої поведінки проявляється у  певній манері самовираження – лексиці, інтонації, міміці, пантоміміці. Разом з тим, професійна етика передбачає певну мовленнєву дисципліну, неухильне дотримання літературних норм, які не дозволяють використовувати діалектизми, жаргони і т.д. як у формальному, так і в неформальному спілкуванні.
Імпровізаційність - невід'ємний елемент мовленнєвої поведінки педагога. Форми мовленнєвої імпровізації можуть бути найрізноманітнішими, починаючи із питання, жарту, який знімає нервову напругу, і закінчуючи монологом, необхідність якого диктується конкретною потребою. Сила професійної мовленнєвої імпровізації полягає не тільки у раптовості тих чи інших реакцій, але в їх оптимальності і  результативності. 
Однією з важливих детермінант мовленнєвої поведінки педагога є уміла організація діалогу, що дозволяє ефективно вирішувати різноманітні завдання: досягати взаєморозуміння, виявляти різні підходи в тлумаченні дискусійних проблем, створювати ситуації вільного вибору особистісної позиції, на основі зворотнього зв'язку вносити корективи в свої дії.
Слід відзначити, що не будь-яка розмова чи обмін репліками можуть вважатися дійсним діалогом, суть якого – плідне співробітництво. І в діловому, і в неформальному спілкуванні іноді проявляється явна чи прихована конфронтація, принципова незгода, коли співбесідники не слухають один одного, не знаходять спільної мови, переходять на монологи. Таке неузгоджене дисгармонійне спілкування перетворюється у псевдодіалог з низькою результативністю.
Крім імпровізаційності, діалогічності важливим для педагога є експресивність, яка дозволяє посилити виразність слова. Культура мовленнєвої поведінки передбачає осмислення фахівцем своїх експресивних проявів, їх критичну самооцінку і свідоме використання можливостей мови у спілкуванні. Відмічено, що у багатьох людей проявляється стереотипність емоційного самовираження, що є небажаним для педагогічних працівників.
Експресивність мовленнєвої поведінки зумовлена використанням виразних засобів різних рівнів.
На лексико-семантичному рівні вона залежить від вибору слів. Вираженню емоцій при цьому сприяють вигуки, частки, сполучники.
На синтаксичному рівні мовленнєва експресія зв'язана з використанням окличних, спонукальних конструкцій, незавершених речень, риторичних запитань, анафор (повторення слова чи граматичної конструкції на початку речення), епіфор (повтор слова чи словосполучення в кінці речення), інверсії.
Засобом виразності мовлення виступає образність і метафоричність слова, тобто оперування мовленєвими формами, які мають переносний смисл.
Експресивність усного слова зумовлена комплексом невербальних проявів – інтонаційних, мімічних, жестикуляційних. Значення невербальних комунікацій надзвичайно велике, оскільки вони можуть виконувати всі основні функції мовленнєвих знаків і фактично замінити значну частину усного мовлення. 
Про високу культуру мовлення педагога свідчать уміння коротко і чітко висловлювати свої думки, розмовляти плавно, інтонаційно виражено, уміння правильно користуватися логічними наголосами, паузами. Адже один і той же зміст можна передавати зовсім різними словами, а іноді одні й ті ж слова, сказані з різною інтонацією, можуть сприйматися абсолютно по-різному.
Культура мовлення служить могутнім засобом формування особистості. Адже специфіка діяльності педагога така, що йому часто доводиться вести з учнем розмову про неприємні речі, і професійна культура спілкування з ним виявляється в тому, щоб не відштовхнути його, не дати з'явитися антипатії, недовір'ю.
 У науковій літературі вченими по-різному трактуються поняття “культура мовлення” і “правильність мовлення”. Дехто ототожнює ці поняття, однак поняття “культура мовлення” не співпадає за обсягом з поняттям “мовна нормативність”, “правильність”, оскільки включає навички пошуку, відбору, і свідомого застосування в живому процесі мовленнєвого спілкування мовних засобів, необхідних для даного конкретного випадку комунікації, виховує свідоме ставлення  до мовленнєвої діяльності. Культура мовлення формує уміння чітко відбирати і використовувати ті мовні засоби, які необхідні для досягнення мети в кожній конкретній ситуації спілкування. Недаремно видатні лінгвісти вважають, що висока культура мовлення полягає не лише у дотриманні норм мови, а й в умінні знайти чіткий засіб для вираження своєї думки, найбільш доступний, виразний, доречний, стилістично виправданий. Саме цього часто бракує вчителям.
Важливим компонентом професійних здібностей педагога є уміння будувати логічну перспективу. Адже іноді трапляється так, що слухаючи мовлення вчителя, учень розуміє кожне окреме речення і не розуміє змісту в цілому. Це пояснюється тим, що не завжди враховується той факт, що сприймання мови на слух відбувається поступово, в міру виголошення окремих частин висловлювання, що вимагає від мовця особливо чіткої логічної побудови не лише кожної фрази, але й висловлювання в цілому.
Довільні паузи, зумовлені не логікою змісту, а лише невмінням правильно розподілити дихання, випадкові логічні наголоси, наголос не тільки на основних, але на службових словах, відсутність інтонаційного зв'язку між окремими частинами фрази та інші вади мовленнєвого процесу вчителя, призводять до того, що зміст усного судження сприймається з великими труднощами або ж не сприймається  окремими учнями взагалі.
Подолання подібного недоліку вимагає від педагога перш за все усвідомлення особливостей усного мовлення і спеціального тренування.
Як викладач німецької мови, хочу звернути увагу перш за все на інтонацію речення, яка має не тільки граматично організуючу функцію, а й виражає модальність, емоційність речення. Основними елементами інтонації є висота голосу (die Tonfuhrung), наголос (die Betonung) і паузи (die Pausen). Так, наприклад, за допомогою зміни висоти голосу визначається тип речення: “Sie kommen schon”; “Sie kommen schon?”; “Sie kommen schon!”.  Крім цього, у даному випадку інтонація може характеризувати відношення того, хто говорить, до сказаного і, навіть, передати його почуття. Так, розповідне речення, наприклад, можна передати з радістю чи очікуванням; питальне може виражати здивування чи байдужість; окличне - радість чи злість.
Логічний наголос на відміну від граматичного виділяє не окремий склад, а ціле слово і може пересуватися в межах однієї і тієї ж фрази, залежно від мети висловлювання. Це означає, що будь-яке слово в реченні, яке містить важливу, на думку вчителя, інформацію, може утворювати комунікативний центр речення:
'Ich gehe ins Theater  (я, а не ти).
Ich 'gehe ins Theater (хоч ти і не хочеш, а я іду)
Ich gehe ins The'ater (не в кіно).
Наголошене слово у даній фразі виділятиметься, звичайно, паузою, ритмом та зміною основного мелодичного ладу.
Мовлення недосвідченого вчителя іноді  буває перевантажене логічними наголосами, оскільки все в ньому вважається важливим. Необхідно правильно розподіляти логічний наголос, виділяти інтонаційно найбільш важливе за змістом від другорядного.
В практиці спілкування зустрічається і таке, коли логічні акценти розставлені вірно, а фраза залишається незрозумілою, тому що звучить єдиним потоком, погано сприймається на слух. Для того, щоб учень сприймав не окремі слова, а смислові блоки, існує таке поняття як синтагма - це відносно самостійна частина речення, яка за змістом зв'язана з ним, але разом з тим синтаксично та фонетично організована. Одне речення може складатися з однієї чи декількох синтагм, наприклад:
Er schreibt // (одна ситагма)
Meine beiden 'Bruder / sind 'heute nicht zu 'Hause // (дві синтагми)
Членування речення на синтагми залежиь не тільки від синтаксичної будови речення, але й від задуму вчителя, який визначає, яку частину речення він хоче змістовно відокремити.
Крім мови, найбільш відомого і широко використовуваного засобу спілкування, успіху спілкування педагога з дітьми, сприяють й інші засоби: жести, міміка, положення партнерів по спілкуванню (поза), певною мірою і зовнішність. Це – невербальні засоби спілкування.
Міміка є важливим джерелом інформації про стан людини, її думки. Іноді, із розмови з людиною ми одержуємо набагато менше інформації, ніж із міміки, яка супроводжує розмову. Про що б не йшла мова, міміка може підсилити чи послабити сказане. Так, проф. Карл Леонгард вважає, що міміка - це найбільш вірогідний із всіх методів, які можна застосувати при встановленні діагнозу людської особистості, так як тут чисто духовний зміст знаходить безпосереднє духовне вираження [4].
В процесі спілкування дуже важливо стежити за реакцією співрозмовника, спостерігаючи за його обличчям. При розмові більшість людей найчастіше зосереджують свою увагу на обличчі співрозмовника, особливо – на його очах. На обличчі розташовані важливі дистантрецептори. Скорочення лицевих м'язів міняє вираз обличчя і сигналізує про емоційний стан людини. Звичка дивитися в обличчя співбесідника і фіксувати зміну виразів розивається поступово, починаючи з перших тижнів життя людини. Її поява дає дитині можливість передбачати дії дорослого з відповдним виразом обличчя і будувати таким чином свою поведінку. Точність диференціації виразів обличчя і вдповідних їм емоційних станів у різних людей розвинені неоднаково. Ці питання добре розкриті у працях Ф. Лерша [6].
Крім міміки, динамічний бік спілкування виявляється і в жестах. Жести – це рухи, найчастіше соціально сформовані, які передають психічний стан людини в конкретний момент спілкування. Наприклад, позитивне ставлення до предмета виявляється в бажанні до зближення з ним, виражається в загальних широких жестах. Учень може жестикулювати як довільно, так і мимовільно. Особливо показовою в отриманні додаткової інформації про особистість учня є жестикуляція в конфліктних чи інших складних життєвих ситуаціях. Багато рухів, які  відбуваються в даних ситуаціях і свідчать про хвилювання, страх, тривогу, сором, виражаються у потиранні чола, щік, очей, підборіддя, носа, вух. Ці дії є мимовільними. Досвідчений педагог, психолог враховує це і зробить відповідні висновки, тоді як недосвідчені молоді вчителі часто нехтують подібними даними і припускаються помилок в оцінці дій учня. Адже дуже часто учень говорить одне, а його зовнішні емоційні прояви дають змогу педагогу дійти зовсім інших висновків.
Отже, спілкування має величезне значення як в житті окремого індивіда, так і суспільства в цілому. В значній мірі успіх професійної діяльності представників багатьох професій залежить від рівня культури професійного спілкування. В першу чергу це стосується професії педагога.

Література

1.	Ананьев Б.Г. Человек как предмет познания.– Л., 1968.- 235 с.
2.	Бороздина Г.В. Психология делового общения. – М.: ИНФРА, 2000. – 224 с. 
3.	Лабунская В.А. Невербальное поведение (социально-перцептивный –подход). -  Ростов: Изд-во Ростовского ун-та, 1985. – 120 с.
4.	Leonhard K. Und Mitarb. Der menschliche Ausdruck. - Leipzig: J.A.Barth - Verlag, 1968. - S.23-37.
5.	Леонтьев  А.А. Психология общения. – М.: Смысл, 1999. – 365 с.
6.	Lersh Ph. Einfuhrung in die Psychodiagnostic unter besonderer Ausdruckspsychologie. - Munchen, 1982. - S. 45 - 78.
7.	Рыданова И.И. Основы педагогического общения. – Минск: Беларуская наука, 1998. – 319 с.