Микола ВЕГЕШ, 
Маріан ТОКАР

ВЕРШИНА
ДУХУ

До 80-річчя проголошення незалежності
Карпатської України

УЖГОРОД
ВСЕУКРАЇНСЬКЕ ДЕРЖАВНЕ ВИДАВНИЦТВО
«КАРПАТИ»
2018

УДК 94(477.87)»1919/1938»
В – 26

Вегеш М., Токар М. Вершина духу. До 80-річчя проголошення державної незалежності Карпатської України. Ужгород: Видавництво «Карпати», 2018. 224 с.

В історичному нарисі, що виходить у світ з нагоди 80-ї річниці проголошення незалежності держави Карпатська Україна, пропонується огляд передумов незалежності Карпатської України, динамічний перебіг стратегічних подій на цьому шляху, політико-партійної еволюції та участі у виборчих процесах, мотиваційної орієнтації автономних урядів регіону, міжнародного становища Закарпаття – складової частини Чехословаччини, значення і ролі культурно-просвітницької праці, оцінки збройних сил Карпатської України – ОНОКС, зміни державно-правового статусу регіону, суспільно-політичних поглядів провідників Карпато-Української Держави та ін.
Пропоноване видання подає події хронологічно, прослідковуючи послідовність і закономірність державотворчих змагань українців Закарпаття впродовж міжвоєнного періоду у ХХ столітті. 

ISBN 978-966-671-490-2
© Микола Вегеш, Маріан Токар, 2018
  © Видавництво «Карпати», 2018

ЗМІСТ

Передмова …

Частина 1. Ідеологічні витоки та перспективи державотворення …
1.1. У пошуку державних засад …
1.2. Державницький варіант Гуцульської Республіки …
1.3. Рішення Хустського конгресу …
1.4. Перший політичний орган – Центральна Руська Народна Рада …
1.5. Приєднання Закарпаття до Чехословаччини …

Частина 2. Українські політичні партії на шляху до державності 
Карпатської України …
2.1. Партійно-ідеологічне структурування проукраїнського спектру …
2.2. Ідеологічні противники українства …
2.3. Виникнення політичних партій української орієнтації …
2.4. Державотворча спрямованість українських партій у 1925 – 1938 роках …
2.5. Пошук шляхів консолідації українських політичних сил 
наприкінці 1930-х років …
2.6. Становлення політичної монополії партії УНО …
2.7. Вибори до Сойму Карпатської України 1939 року …

Частина 3. Міжнародний чинник утворення Карпатської України …
3.1. «Мюнхенська змова» …
3.2. Переговори в Комарно …
3.3. Віденський арбітраж …
3.4. Німеччина і Карпатська Україна …
3.5. Югославія і Карпатська Україна …
3.6. Румунія і Карпатська Україна …
3.7. Іноземні терористи в Карпатській Україні …
3.8. Кінець «великої гри» …
3.9. Організації української еміграції і Карпатська Україна …

Частина 4. Незалежність Карпатської України …
4.1. Суспільно-політична діяльність автономних урядів …
4.2. Соціально-економічний розвиток …
4.3. Діяльність автономних урядів у галузі культури і релігії …
4.4. Організація Народної Оборони Карпатська Січ – збройні сили …
4.5. Організація державного будівництва …
4.6. Проголошення незалежності Карпатської України …

Частина 5. Політичні погляди діячів Карпатської України …
5.1. Еволюція політичних поглядів Августина Волошина …
5.2. Державницька думка братів Бращайків …
5.3. Національне питання у поглядах братів Реваїв …
5.4. Радикальний націоналізм С. Росохи та І. Рогача …

Додатки …
Післямова …
Відомі праці з історії Карпатської України …

ПЕРЕДМОВА

Утворення держави під назвою Карпатська Україна в 1938 – 1939 роках стало результатом багаторічної діяльності українських патріотичних сил у всіх сферах суспільно-політичного життя Закарпаття. До сьогодні, впродовж усіх 80 років від тих доленосних подій, точаться наукові та «позанаукові» дискусії з приводу окремих епізодів, ролі та місця тих чи інших осіб у подіях, взагалі значення тогочасності для майбутнього розуміння регіонального розвитку й українського державотворення. 
Одне усвідомлюється беззаперечно, що короткочасне існування автономного, а згодом незалежного Закарпаття з почерговими назвами Підкарпатська Русь і Карпатська Україна збіглося із гострою політичною кризою в Центральній Європі, яка стала детонатором масштабної й катастрафічної для людства війни, що увійшла в історію під назвою Другої світової. Закономірним є і те, що міжнародний фактор робив свій відбиток на суспільно-політичні процеси, які відбувалися в Європі взагалі, Чехословаччині та Закарпатті як складовій її частині, зокрема. Незважаючи на складність тогочасної міжнародної обстановки, анонсовані ще в 1920 році автономні права регіон таки виборов й міг розраховувати на розбудову своєї державності у рівноправному політичному союзі з чехами і словаками. Однак неможливість реалізації такого союзу прискорив політизацію української національної ідеї в регіоні й завершив національно-культурницький розвиток закарпатського українства.
Незважаючи на незмінну увагу фахівців та аматорів до цих та деяких інших проблем в регіональній історії, об’єктивне і всебічне вивчення місця і ролі Карпатської України в контексті українського державотворення, а також центральноєвропейської політичної кризи напередодні Другої світової війни заслуговує подальшого дослідження. Віддаючи належне авторам змістовних праць з історії Закарпаття, необхідно констатувати, що з’явилася величезна кількість публікацій, які не тільки грішать фактичними помилками, а й заполітизованістю, що нерідко призводить до спотворення загального історичного процесу і місця в ньому Карпатської України. Вперше введені до наукового обігу документи дозволяють по-новому дивитися на події піввікової давності, радикально переосмислити попередні оцінки, повернути із забуття десятки забутих імен. 
Становище Карпатської України наприкінці 1930-х років необхідно розцінювати в щонайменше двох площинах: як суб’єкта політичних процесів, що відбувалися напередодні Другої світової війни у Центральній Європі, і як один з етапів боротьби українського народу за відновлення власної державності, враховуючи при цьому той факт, що мова йде про окрему частину українських земель. Двадцятирічне перебування регіону в складі демократичної Чехословацької республіки між двома світовими війнами створило оптимальні умови для різнобічного національно-культурного розвитку Закарпаття, хоча й не варто його ідеалізувати. Адже сьогодні можна часто почути про так звану «Золоту добу» Закарпаття у складі Чехословаччини. Такі словесні епітети можна частково вживати по відношенню до культурного розвитку регіону. Разом з тим, не забуваймо, що чимало проблем громадсько-політичного спектру залишалися не вирішеними. І багато в чому через небажання центральної влади в Празі. Натомість, завдяки активній діяльності українських політичних партій, товариств, окремих громадсько-культурних діячів поступово зростала національна свідомість краян, які, фактично, пройшли своєрідну еволюцію від карпато-угорських русинів до закарпатських українців, самоусвідомлення своєї ідентичності, до ідеї політичної єдності з усім українським народом.
У пропонованій праці авторами досліджується перший досвід політичної активності місцевих жителів історичного Закарпаття в умовах багатопартійного плюралізму, пропорційної виборчої системи, демократичних проявів суспільного буття, формування першооснов громадянського суспільства. Саме місце і роль політичних партій в державі, їх можливість впливати на прийняття важливих загальносуспільних рішень, а також, що найголовніше, залучення громадян до цього процесу і стали запорукою вдалого розвитку демократичних інституцій та відносин у регіоні в першій половині ХХ століття. Ні в попередній період (до 1919 року), ні в наступні, після 1939 року, роки такої сприятливої, хоч і неповноцінної, ситуації не існувало. 
Ставлення Чехословаччини до Закарпаття й української проблеми загалом суттєво відрізнялося від політики щодо української ідеї інших країн Європи, перш за все Польщі. Цей факт, безперечно, сприяв у проведенні майбутнім президентом Карпатської України Августином Волошином чіткого українського курсу, хоча й з орієнтацією на заступництво Німеччини, а автономні уряди Закарпаття одержували всебічну підтримку з боку українців Східної Галичини, європейських країн, США і Канади, які вбачали в автономній державі зародок майбутньої соборної України. З’ясування цієї проблеми має незаперечне науково-пізнавальне значення. Невелика гілка українського народу, одержавши матеріальну і моральну підтримку української еміграції, викликавши здивування в цілому світі, здобула можливість в певній мірі проводити власну внутрішню і зовнішню політику, наслідком якої була спроба формування української державності. Такої можливості не мали українці жодного регіону, що перебували під гнітом тоталітарних режимів в СРСР, у складі Польщі та Румунії.
Актуальність даного дослідження не втратить своєї суті до того часу, допоки існуватимуть тематичні фальсифікації та дезінформаційні вкиди з «позанаукового» середовища, що мають на меті відкидання документальних тверджень, перекручування фактів, виривання «потрібної» інформації із контексту, чіпляння за критичну мемуаристику, використання теми Карпатської України в антидержавному, антиукраїнському руслі. Адже до сьогодні жодних адекватних і аргументованих доказів противники державотворення Карпатської України на розсуд історичної науки не подали. Це і є головний присуд історії, присуд поколінь, суспільства і держави. 
  Заперечення закономірності політичних процесів, що мали місце у 1918 – 1919 роках і, особливо, наприкінці 1930-х років, проштовхується в суспільну думку закарпатців брутальним методом інформаційної війни, тієї її гібридності, з якою у досліджуваний період стикнулося Закарпаття з боку найбільших недругів регіональної автономії – Угорщини, Польщі та місцевих «псевдопатріотів», що їм прислужували. Маніпулювання думкою щодо «чужої ідеї» звідкілясь привнесеної в регіон, не витримує жодної критики й не вписується у логіку тогочасних подій. Адже документальна база українських і зарубіжних архівів аргументовано доводять всю безпідставність і псевдонауковість таких тлумачень. Вони, навпаки, переконують, що Карпатська Україна була творінням місцевих чинників, хоча на неї мали вплив ряд міжнародних і внутрішніх факторів.
Активність сучасних антиукраїнських спалахів у бік карпато-українського напрямку можна зрозуміти у світлі сьогоденної війни, яку Росія за допомогою місцевих сепаратистів «п’ятої колони» веде на сході України. Анексувавши Автономну республіку Крим, загарбавши частину Донецької та Луганської областей, російська правляча влада використовує такі ж методи ведення пропаганди, як це робила свого часу угорська іредента в Закарпатті. Як і сьогодні, тоді на території Закарпаття був запущений «моховик» гібридної війни, основним інструментом якої було створення державою-агресором в державі, обраній для агресії, внутрішніх протиріч та конфліктів з подальшим їх використанням для досягнення політичних цілей агресії, які звичайно досягаються звичайною війною. Часи змінилися, методи вдосконалено, а мета залишається незмінною – знищити Українську державність. 
Пропонована праця носить інформаційно-просвітницький характер і присвячена 80-річчю проголошення незалежності держави Карпатська Україна. Це популярний жанр видання, який все ж базований на попередніх наукових дослідженнях, значній документальній базі, мемуарних свідченнях, новітніх оцінках тогочасних подій і має на меті в черговий раз донести до громадськості об’єктивну динаміку процесу соціально-економічного, суспільно-політичного і національно-культурного розвитку Карпатської України, як першого українського острівця свободи, що напередодні Другої світової війни дав бій профашистським сателітам. 
Читачам пропонується огляд передумов незалежності Карпатської України, динамічний перебіг стратегічних подій на цьому шляху, політико-партійної еволюції та участі у виборчих процесах, мотиваційної орієнтації автономних урядів регіону, міжнародного становища Закарпаття – складової частини Чехословаччини, значення і ролі культурно-просвітницької праці, оцінки збройних сил Карпатської України – ОНОКС, зміни державно-правового статусу регіону, суспільно-політичних поглядів провідників Карпато-Української Держави та ін. 
Додатки до основної частини видання увібрали в себе фрагменти найвідоміших мемуарних та документальних свідчень державотворчого потенціалу Карпатської України, її боротьби за право на свободу і життя місцевих громадян.
Нагадуємо, що незалежність Карпатської України отримала у 2009 році загальнонаціональне визнання на державному рівні – її визнано одним із етапів українського державотворення! Цій темі присвячено документальні кінофільми, поставлено театральні вистави, видано наукову і науково-популярну літературу, випущено пам’ятні монети і поштові марки. Лідер Карпато-Української держави Августин Волошин визнаний найвідомішою постаттю Закарпаття ХХ століття. Його іменем названо премії, площі та вулиці, навчальні заклади, музеї, інші інституції. На його честь встановлені пам’ятники та пам’ятні дошки й інсталяції.
Пропоноване видання подає події хронологічно, прослідковуючи послідовність і закономірність державотворчих змагань українців Закарпаття впродовж міжвоєнного періоду в ХХ столітті. 

ЧАСТИНА 1.
ІДЕОЛОГІЧНІ ВИТОКИ ТА ПЕРСПЕКТИВИ 
ДЕРЖАВОТВОРЕННЯ

1.1. У пошуку державних засад

Карпатська Україна виникла наприкінці 1930-х років, однак українці Закарпаття впевнено йшли до неї впродовж усього міжвоєнного періоду. Першооснови майбутньої державності були закладені на закарпатському ґрунті ще у вікопомних 1918 – 1919 роках. Отже, зробимо невеличкий екскурс в минуле… У ніч із 4 на 5 жовтня 1918 року, побачивши безнадійність свого становища, кайзерівська Німеччина просить Антанту про негайне укладення перемир’я. 27 жовтня міністр закордонних справ Австро-Угорщини звернувся до неї з таким же проханням, і вже 3 листопада Австро-Угорщина капітулювала. «Клаптикова монархія», як справедливо називали цю державу, розпалася, і на її руїнах виникли молоді незалежні держави. 
Більшість українських земель у той час перебувало під владою Росії. Поза російським кордоном залишилися тільки західні землі – Галичина, Буковина та Закарпаття. Від часу свого виникнення в 1867 році Австро-Угорська монархія була справжньою в’язницею для українського населення цих земель. За словами видатного українського вченого І.П. Крип’якевича: «Україна ввійшла в період бездержавності й мусила пристосовуватися до життєвих форм, які накинули їй чужі імперії». Та яким би важким і принизливим не був гніт непрошених гостей, український народ зберіг у собі прагнення до волі, незалежності. Після розпаду Австро-Угорщини виникла сприятлива можливість для створення Соборної Української держави.
Щоб урятувати монархію від остаточного розпаду, австрійський уряд 16 жовтня 1918 року в своєму маніфесті проголосив утворення федеративної держави, в якій «кожне плем’я на області, яку воно заселює, творить свій власний державний організм». Однак, 18 жовтня Українська парламентарна репрезентація скликала у Львові Установчі збори (Українську Конституанту), які проголосили себе Українською Національною Радою з повноваженнями парламенту. Її статут, прийнятий у Львові 18 жовтня 1918 року, констатував:
«1. Українська Національна Рада є Конституантою тієї частини українського народу, яка живе в австро-угорській монархії, на цілій його етнографічній території. 
2. Українська Національна Рада має право та обов’язок:
а) виконати в хвилі, яку признає за відповідну, іменем українського народу австро-угорської монархії, його право самовизначення та рішати про державну долю всіх областей, заселених тим народом;
б) підприняти всі постанови та заходи адміністративного характеру, щоби своє рішення під а) перевести в життя.
3. Українська Національна Рада складається:
а) з членів Палати Панів австрійської Державної Ради української народності;
б) з усіх українських послів до австрійської Державної Ради з Галичини і Буковини;
в) з українських послів Краєвих Соймів;
г) з відпоручників партійних організаций з усіх українських областей, по трьох із кожної партійної організації.
4. Скликує Українську Центральну Раду й проводить на її засіданнях кожночасний голова Української Парламентарної Репрезентації, а у випадку його перешкоди, той, кого голова Української Парламентарної Репрезентації до цього уповноважить.
5. Важніші публічні заяви підписують іменем Української Національної Ради: голова Української Парламентарної Репрезентації, члени Палати Панів, президії усіх українських клубів парламентарних і соймових та по одному відпоручникові кожної партійної організації». 
19 жовтня 1918 року в «Прокламації», проголошувалося: «Стоячи на становищі самовизначення народів, Українська Національна Рада, як конституанта, постановляє:
1. Ціла етнографічна українська область в Австро-Угорщині, зокрема Східна Галичина з граничною лінією Сяну з влученням Лемківщини, північно-західна Буковина з містами Чернівці, Сторожинець і Серет та українська полоса північно-східної Угорщини – творять одноцілу українську територію.
2. Ця українська національна територія уконституйовується оцим як українська держава. Постановляється поробити приготовані заходи, щоби рішення це перевести в життя.
3. Взивається всі національні меншини на цій українській області, – при чім Жидів призначається на окрему національність, щоби уконституйовалися й негайно вислали своїх представників до Української Національної Ради в кількості, відповідаючій їхньому числу населення.
4. Українська Національна Рада виготовить конституцію для утвореної тим способом держави, на основах: загального, рівного, тайного й безпосереднього права голосування з пропорціональним заступництвом, із правом національно-культурної автономії та з правом заступництва в правительстві для національних меншин.
5. Українська Національна Рада жадає, щоби зорганізована оцим у державу українська територія мала безумовно своїх заступників на мировій конференції.
6. Теперішньому австро-угорському міністрові заграничних справ гр. Бурянові відмовляється права пересправляти іменем тієї української території». 
Австро-Угорська монархія намагалася утриматися на завойованих нею землях. Не викликало жодних сумнівів, що без зброї не обійтися. Голова галицької делегації Української Національної Ради доктор К. Левицький дав згоду сотнику Д. Вітовському взяти владу в Львові у свої руки. Яскраво змалював образ Дмитра Вітовського його соратник Д. Паліїв: «Літ тридцяти, середнього росту, кремезної постави, високе чоло, великі розумні очі. Один із гарячих провідників молоді, визначний член радикальної партії, у війні сотник Легіону УСС, комендант сотні й один із найкращих провідників стрілецтва. Сотня Вітовського була національно самостійницьким центром усього стрілецтва. Всі гляділи, що робить сотня Вітовського, що говорить Вітовський. Якийсь час він був на Волині, де надзвичайно заслужився на полі українського шкільництва. На Україні, в часи побуту там австрійського війська, був політичним референтом при ХХV корпусі, згодом комендантом куреня УСС. У стрілецтві займав Вітовський місце його духовного провідника. Але офіційного, вищого становища він не міг добитися. Ще до війни він був політично підозрілий і через це позбавлений старшинського ступеня. Серед українського суспільства Дмитро Вітовський був незвичайно популярний. Усі його любили й поважали, тому не дивно, що особу Вітовського в’язали з визвольним самостійницьким рухом. Тільки він одинокий мав далі стати керманичем революції...». 
Заключна нарада Української Генеральної Команди відбулася 31 жовтня. Її детально описали автори фундаментальної «Історії українського війська» Б. Гнатевич та О. Думін: «...Генеральна Команда укладала план захоплення столиці. Ввечір зібралися в «Народному Домі» втаємничені в змову старшини. До присутніх промовив сотник Вітовський, указав їм на вагу хвилини, обговорив вигляди акції і розділив завдання. В декого з присутніх виринав сумнів, чи перебрати владу вдасться, але сотник Вітовський не допустив до дискусії на цю тему й заявив, що год. 4 ранку 1 листопада відділи мають приступити до виконання поставленого їм завдання... Точно в 4 години українські відділи приступили до акції в місті». 
П. Мірчук у своїй книжці «Перший листопад» писав, що «...в 4 години ранку 1 листопада 1918 року почався збройний виступ..., до ранку було занято ратуш, намісництво, команду площі, головну пошту, австро-угорський банк, залізничні станції та ще декілька важливих будинків». На львівській ратуші замайорів український прапор. Це вже була перемога. Австрійський генерал Гуйн передав усі повноваження Дацикевичеві, а останній – делегації Української Національної Ради. Однак, це вже була формальність. У повстанні взяло участь не більше 1500 чоловік. Необхідно погодитися з авторами «Історії українського війська», що «переворот переведено надзвичайно вміло, і взагалі ціла акція робила вражіння добре підготовленої, хоч, сказати правду, – це була імпровізація. Та вона вдалася...». Переможні повстання мали також місце в Коломиї, Золочеві, Станіславові та інших містах Галичини. Міста на українсько-польському пограниччі захопили поляки. 
1 листопада 1918 року Українська Національна Рада видала «Прокламацію до українського населення Львова». «Волею українського народу, – говорилося в ній, – утворилася на українських землях бувшої австро-угорської монархії Українська Держава. Найвищою державною владою Української Держави є Українська Національно Рада. З нинішнім днем Українська Національна Рада обняла владу в столичному місті Львові і на цілій території Української Держави...». Того ж дня була видана відозва Української Національної Ради до всього українського народу:
«Український Народе !
Голосимо тобі вість про твоє визволення з віковічної неволі. Від нині Ти господар своєї землі, вільний горожанин Української Держави.
Дня 19 жовтня твоєю волею утворилася на українських землях бувшої австро-угорської монархії Українська держава і її найвища власть, Українська Національна Рада.
З нинішнім днем Українська Національна Рада обняла власть в столичнім місті Львові і на цілій території Української Держави...». 
Незважаючи на порівняно мирний перехід влади в Галичині до рук Української Національної Ради, незабаром мали місце ряд сутичок з польськими військами. «Українських військ було замало, – писала Н.Полонська-Василенко, – і тому 6 листопада О.Назарук та М.Шухевич прибули до Києва просити у Гетьмана допомоги». 9 листопада Українська Національна Рада оголосила про створення Західно-Української Народної Республіки (ЗУНР) на чолі з головою Секретаріату К. Левицьким. На думку вже названої Н. Полонської-Василенко, «замість єдиної Української Держави з’явилися дві, і на цьому багато втратили обидві частини». До цього необхідно додати, що таке рішення Української Національної Ради пояснювалось складністю міжнародної обстановки і внутрішніми суперечностями між гетьманом П.Скоропадським і В. Винниченком, який готував проти гетьмана повстання.
13 листопада 1918 року Українська Національна Рада схвалила Тимчасовий Основний Закон про державну самостійність українських земель колишньої австро-угорської монархії, який являв собою тимчасову конституцію:
«Артикул І. Назва.
Держава, проголошена на підставі права самовизначення народів Українською Національною Радою у Львові дня 19 жовтня 1918 року, обнимаюча весь простір бувшої Австро-Угорської монархії, заселений переважно українцями, має назву Західно-Українська Народна Республіка.
Артикул ІІ. Границі.
Простір Західно-Української Народної Республіки покривається з українською суцільною етнографічною областю в межах бувшої Австро-Угорської монархії – то є з українською частиною бувших австрійських коронних країв Галичини з Володимирією і Буковини та з українськими частями бувших угорських столиць (комітатів): Спиш, Шариш, Земплин, Уг, Берег, Угоча і Мармарош, – як вона означена на карті австрійської монархії Карла барона Черніга.
Артикул ІІІ. Державна суверенність.
Отся державна територія творить самостійну Західно-Українську Народну Республіку.
Артикул ІV. Державне заступництво.
Права влади іменем Західно-Української Народної Республіки виконує весь її народ через своє заступництво, вибране на основі загального, рівного, безпосереднього тайного і пропорціонального права голосування без різниці пола. На сій основі мають бути вибрані установчі збори Західно-Української Народної Республіки. До часу зібрання установчих зборів виконує всю власть Українська Національна Рада і Державний Секретаріат.
Артикул V. Герб і прапор.
Гербом Західно-Української Народної Республіки є Золотий Лев на синім полі, обернений у свою праву сторону. Державна печать має довкола гербу напис: «Західно-Українська Народна Республіка».
Немаловажне значення мало прийняття Тимчасового Закону про адміністрацію Західно-Української Народної Республіки:
«Українська Національна Рада на предложення державного секретаріату ухвалила тимчасовий закон про адміністрацію в республіці.
1. Всі закони і розпорядження бувшої Австро-Угорської монархії, оскільки вони не супротивні державності Західно-Української Народної Республіки, зостаються аж до зміни в повній й на основі їх мається вести далі адміністрацію держави.
2. Всі урядовці й державна служба бувшої Австро-Угорської держави, коли зложать писемне визнання, що виконуватимуть службу іменем Західно-Української Народної Республіки, остаються аж до дальшого зарядження на своїм дотеперішнім урядовім становищі.
3. Ті адміністраційні уряди, які знаходяться в області Західно-Української Народної Республіки, підлягають державному секретаріятові у Львові, який видає рішення в тих справах, які підлягають бувшому австро-угорському міністерству.
4. Начальним повітовим органом політичної адміністрації є повітовий комісар, якого призначає й усуває державний секретар внутрішніх справ. Своєю владою обнімає цей комісар область усього політичного повіту. Він захищає інтереси української державності і протидіє всяким змаганням, направленим проти неї.
5. У справах публічної безпеки повіту підлягають повітові коменданти жандармерії українському державному повітовому комісарові.
6. Український державний повітовий комісар назначає аж до переведених громадських виборів у тих громадах, де зараз є потреба усунути дотеперішніх начальників громади.
7. Суди, пошти, телеграфи, залізниці, саліни, й домени вийняті з під влади українських державних повітових комісарів».
1 грудня 1928 року було підписано попередній договір між ЗУНР і УНР у Фастові. В ньому було чітко заявлено, що «Західно-Українська Народна Республіка... має тверді наміри злитися найближчим часом в одну велику державу з Українською Народною Республікою, тобто виражає намір перестати існувати у вигляді окремої держави, а замість того ввійти зі своєю територією в Українську Народну Республіку». Новостворена держава займала біля 70 тис. кв км і зосереджувала 6 млн. населення. 
Перший уряд ЗУНР очолив доктор Кость Левицький, Лонгин Цегельський – внутрішні справи, доктор Василь Панайко – закордонні справи, доктор Сидір Голубович – судові справи, Олександр Барвінський – освітні та віросповідні справи, полковник Дмитро Вітовський – військові справи, доктор Степан Баран – земельні справи, Антін Чарницький – працю і суспільну опіку, доктор Іван Коровець – здоров’я, Іван Мирон – шляхи, доктор Степан Федак – харчові справи, Ярослав Литвинович – торгівлю і промисли, Олекса Пісецький – пошту й телеграф, доктор Іван Макух – громадські роботи. У січні 1919 року був створений новий уряд ЗУНР. До нього ввійшли: доктор С.Голубович – голова і секретар фінансів, торгівлі й промислу, доктор І.Макух – внутрішні справи, полковник Д.Вітовський – військові справи, доктор В.Панайко – закордонні справи, І Мирон – шляхи й телеграф, С.Бурачинський – судові справи, доктор А.Артимович – віросповідальні справи та освіта, І.Мартинець – земельні справи, М.Козаневич – праця, доктор Л.Цегельський – без портфеля. 13 лютого полковник В.Курманович зайняв посаду Д.Вітовського, а 10 березня доктор Лозинський замінив доктора Цегельського. Першим президентом ЗУНР було обрано Євгена Петрушевича.
ЗУНР, як вважають сучасні дослідники, «будувалась на загальнодемократичних принципах, які були взяті за основу розвитку західноєвропейських держав. За силою національного руху західні українці не поступалися цим державам. Вони зуміли створити працездатний управлінський апарат, славну Українську Галицьку Армію, яка за організованістю та дисципліною не поступалась європейським арміям». ЗУНР вела нерівносильну польсько-українську війну, яку можна поділити на окремі етапи. На другому (березень-квітень 1919 р.) війна переросла у сутичку між українцями Галичини і польським військом. 60-тисячна армія генерала Йозефа Галлера відкинула УГА до річки Збруч. 16 липня військові відділи УГА переправилися через Збруч у Східну Україну. Так закінчилася збройна боротьба ЗУНР, а попереду була боротьба дипломатична. Делегацію УНР на Паризькій мирній конференції 1919 року представляли: Г.Сидоренко – голова, В. Панайко – заступник, О. Шульгин та А. Марголін – члени делегації. Окрему делегацію у галицьких справах представляли М. Лозинський та Д.Вітовський. Однак, завдання, які були поставлені перед делегацією УНР на конференції, вона не виконала: територія ЗУНР була передана на 25 років під владу Польщі. «Головною причиною цього, – писав сучасний історик В. Яблонський, – було несприятливе міжнародне становище. Жодна з реальних тогочасних зовнішніх сил не була зацікавлена в існуванні державної України». З таким твердженням варто погодитись.
Політичні сили Закарпаття досить швидко відреагували на проголошення ЗУНР, наводячи стосунки з його урядом. Наслідком цих контактів і стала поява Українських січових стрільців на Закарпатті. Однак, вони не вперше з’явилися на теренах нашого краю. УСС були напіввійськовими (парамілітарними) товариствами, які існували у Галичині ще напередодні Першої світової війни. Засновані К. Трильовським у Львові при Українському січовому союзі, вони займалися організацією військового вишколу молоді. Перший осередок «Січі», заснованої у 1900 році К.Трильовським, знаходився у с. Завалля на Снятинщині. З його ініціативи було написано «Статут», на основі якого 18 березня 1913 року у Львові відбулися перші збори «Товариства Українських Січових Стрільців». Осередки товариства виникали як окремі секції при місцевих «Соколах» та «Січах». У січні 1914 року у Львові виникла студентська організація «Січові Стрільці II». Це товариство мало вже в липні 277 членів, поділених на 8 чет.
У 1914 році у Галичині існувало 94 осередки товариства УСС. У складі австрійської армії, що діяла на російському фронті під час Першої світової війни, діяла окрема українська військова частина. У серпні 1914 року Головна Українська Рада у Львові створила Бойову управу УСС, яка звернулася до австрійського уряду з проханням дозволити сформувати Легіон українських січових стрільців. Загалом до УСС зголосилось 28 тисяч галичан. Основна маса галичан – понад 100 тис. – була мобілізована на італійський фронт. Під командуванням М. Галущинського 3 серпня 1914 року новобранці прийняли у Стрию присягу й відбули на доукомплектування у с. Страбичево і Горонда поблизу Мукачева. Це був перший прихід УСС на Закарпаття.
Причина появи УСС на Закарпатті пояснювалася захопленням російськими військами Львова. На новому місцеперебуванні січових стрільців була проведена реорганізація. Військо поділили на 2 з половиною курені. Перший курінь (командувач М.Волошин) і третій півкурінь (С.Шухевич) разом з головним штабом розмістилися в Горонді, а другий курінь, очолюваний Г.Коссаком, обрав своїм місцем перебування сусіднє село Страбичево. У вищеназваних населених пунктах Закарпаття січові стрільці, мешкаючи у селянських хатах, проходили військовий вишкіл, хоча відчувався брак офіцерських кадрів та зброї.
«Тут, на Закарпатті, – писав дослідник історії УСС С.Ріпецький, – вперше стрінулись УСС із низами українського народу, як його рідне військо. Зустріч була несподівана та цікава, бо дуже мало знали українці інших областей про цю забуту частину України. Тут пізнали УСС нового ворога українського народу, що століттями гнобив та визискував закарпатських українців та кинув їх в положення затурканого, нужденного, нікому незнаного гірського племени. Стрілецтво зразу зацікавилось життям своїх закарпатських братів, зблизилась до селянських родин, співчувало та боліло із-за їх національної несвідомости, та весь вільний від зайнять час присвячувало освідомній роботі між селянами, головно молоддю, яка найскорше зблизилась до стрілецтва». З ініціативи диригента М.Гайворонського, який очолював хор січових стрільців, у Страбичеві було проведено святковий концерт. Не випадково, що «стрілецькі співи були засвоєні в цілій околиці».
Українська преса неодноразово писала про успіхи пропагандистських та національно-культурних акцій УСС на Закарпатті. Кореспондент «Вісника Союзу Визволення України» писав у статті «З Угорської України»: «Де УССтрільці стояли довше, нав’язувалися ближчі зносини з місцевою молоддю, заводилися сходини та співи. Молодь радо перебирала українські народні і патріотичні пісні, й мені траплялося декілька разів почути від угорсько-українських парубків і дівчат: «Ще не вмерла Україна», «Гей там на горі Січ іде» і т.д. В Чинадієві місцева молодь присвоїла собі цілий січовий репертуар, і коли ми пробували там в якийсь час по Січових Стрільцях, то думали, що живемо в якімсь свідомім галицькім чи буковинськім селі». 
Подібний матеріал помістив на своїх шпальтах часопис «Сеньйорська Ватра»: «Безперечно важливий крок у пробудженні Карпатської України належить Українським Січовим Стрільцям. Понад дві тисячі свідомого вояцтва УСС складалися у великій більшості з молоді із середньою і високою освітою. Вони в 1914 році опинилися в селах Карпатської України, де були розміщені по селянських хатах. Через безпосередній зв’язок з населенням, зжилися з ним, відвідували недільні Богослуження, організували добрі хори і вели щиросердечні розмови. Все це робило велику національну пропаганду, і не одному, вже змадярщеному українцеві, відкрилося правдиве українське серце. Пам’ять про УСС залишилася тривка і добра. Коли в 1925 році в Лугах, коло Сваляви був пластовий табір і одного дня запрошено на ватру довколишнє населення, від селян чули ми про УСС, як гарних хлопців, що йшли битися за Україну».
Значний вплив галичан на закарпатських українців відзначив Ю. Химинець: «Національну свідомість закарпатців значною мірою підняло перебування українських січових стрільців на Закарпатті від 1914 до кінця квітня 1917 року. Більші або менші формації УСС побували в карпатських селах та містах. Стрільці гостювали в селянських хатах, розмовляли з селянами, гралися з їхніми дітьми, вчили молодь народних і патріотичних пісень, в неділю ходили до церкви… Вони були розміщені в Паланку, поблизу Мукачева. У замку, на його великій, відкритій терасі зібралося 29 квітня 1915 року близько тисячі стрільців, чимало гостей з близької околиці, щоб віддати честь Тарасові Шевченкові. Промову виголосив д-р Володимир Старосольський, співали українських пісень. Свято справило велике враження на присутніх». Найкращі спомини про четара січових стрільців Дудинського, який із своєю частиною розквартирувався в Хусті, збереглися у іншого відомого громадсько-політичного діяча Закарпаття А. Штефана. У нього склалися доброзичливі відносини з колишнім директором гімназії в Рогатині М.Галущинським, який в роки Першої світової війни теж був вояком УСС. Відомий закарпатський письменник В. Гренджа-Донський у своїх «Споминах» відзначав, що після січових стрільців на Волівщині залишилося дуже багато українських книжок – «белетрії, календарів та співаників».
Із Закарпаттям пов’язано виникнення преси Українських січових стрільців. Мова йде про журнал «Новініада», редактором якого був Р. Купчинський, а художником В. Розумович (за іншою версією – О. Курилас). Журнал вийшов у 1915 році в одному примірнику, написаному від руки, обсягом 21 сторінку, форматом звичайного учнівського зошита. Він побачив світ на Закарпатті, у невеликому селі Замкова Паланка, де стояв кіш УСС. Весь зміст журналу – це віршований нарис про стрільця Новіну, його стрілецькі будні та «любовно-воєнну» пригоду, звідки і назва часопису, - «Новініада». Короткий зміст нарису є наступним: на Закарпатті Л. Новіна познайомився з Маргіткою, покохав її. Дівчина відповіла взаємністю. Та прийшла пора іти «на шанці». Новіна прощається з коханою, сатирично описане їхнє розставання, прощання з друзями і «бандою» (січовиками – Авт.) та її керівником, «вуйком грубим». Історія написання поеми досі не була відома. 
 Повноцінного вишколу так і не відбулося, бо вже 10 вересня 1914 року сотня В. Дідушка виїхала до Верецьких. 17 вересня Горонду залишила сотня О. Семенюка. Наприкінці вересня стрілецькі сотні вступили в перші бої з російськими козачими частинами в районі Верецького і Ужоцького перевалів. Це було перше бойове хрещення УСС, хоч вони і зазнали великих втрат та були знову змушені відійти до Карпат. 28 вересня залишки сотні О. Семенюка зібралися в с. Великий Березний. У повідомленні австрійського генерального штабу від 9 жовтня 1914 року відзначалося, що «Українські Січові Стрільці відзначилися при відкиненні ворога з Карпат».
Поступово лінія фронту перемістилася з Бескиду на Закарпаття. Сотні були поділені на двадцятки. Австрійське командування робило все для того, щоб ці нечисельні угрупування УСС включати до своїх військових частин. Не бажаючи підпорядковуватись австрійцям, двадцятки січових стрільців пробивалися до Волівця, де на той час перебувала Головна Команда УСС. Окремі двадцятки перейшли горами до Волового, але поблукавши деякий час в горах, теж перебралися до Волівця та Горонди. На початку жовтня всім загонам УСС, які були розкидані на Закарпатті, наказали зібратися в Чинадієві. 7 жовтня курінь Г. Коссака попрямував до Верецьких, а півкурінь виїхав через Ужок до Турки.
Коли австрійські війська під натиском переважаючих сил росіян відійшли в гори Закарпаття, на УСС було покладено функції розвідувально-стежної служби. «Зимовий похід у закарпатських горах був для УСС найважчий за ввесь час війни, – твердять автори «Історії українського війська». – Цей похід подобав по стороні австрійського фронту на малу війну. Австрійське командування, маючи на карпатському фронті дуже слабі сили та, не маючи ніяких запасів в запіллі, могло врятувати загрозливе становище тільки таким способом воюючи. В цьому допомогло йому малодоступне гористе й лісисте поземелля та, як сказано, жива стежна діяльність, у якій на фронті корпусу Гофмана й деяких сусідніх груп головну ролю відіграли УСС. Їх стежі, ведені звичайно сміливими і підприємчивими провідниками, перейшли всі верхи і звори, всі долини, потоки й села між Лавочним і Свалявою на сході, та між Висоцьким і Волосянкою на заході, обабіч давньої галицько-мадярської границі».
Необхідно погодитись з авторами цитованої праці, що «у важкому зимовому поході молоді стрільці видали зі себе найбільш енергії і здоровля, напружили всю силу тіла й волі, щоб відповісти завданню, яке на них покладено. Правда, не раз і не два Стрілецтво, після втрати батьківщини, огортала зневіра, нераз доходили до голосу слабодухи, але молодечий запал не вигасав і переборював голос «холодної розваги». Стрілецтво вийшло з цього походу фізично ослаблене, але з новим боєвим досвідом, із задовіллям виконаного обов’язку для рідної справи і з німбом слави незрівняних стежників».
 Сотник К. Гутковський зібрав залишки УСС й 25 жовтня 1914 року виїхав із ними до Хусту. Це був район південно-східної карпатської групи генерала Пфлянцера-Бальтіна, з якої пізніше зорганізували 7 армію. В Хусті сотня залишилася до половини січня 1915 року, виконуючи сторожову службу в місті та його околицях. Тут К. Гутковський поповнив сотню добровольцями-гуцулами, зодягнувши її та озброївши. Він прагнув пробитися на Гуцульщину й там сформувати з гуцулів більший відділ, однак ці спроби не увінчалися успіхом. У березні 1915 року він помер. УСС поповнювалися закарпатцями і в інших населених пунктах Закарпаття. Так, близько 400 новобранців влилося до січового куреня, який стояв у Замковій Паланці поблизу Мукачева.
Ще задовго до розвалу монархії Габсбургів, в 1915 році А. Штефан за дорученням А. Волошина поїхав до Відня і мав розмови з відомими українськими політичними діячами Є. Петрушевичем, К. Трильовським, Л. Бачинським, С. Смаль-Стоцьким. У своїх спогадах він так передав розмову з К. Трильовським: «Ми хочемо обновити Галицько-Волинську державу під назвою Західно-Українська Республіка. До неї мають належати Галичина, Волинь, Буковина та Угорська Україна.
– А що з Києвом ?
– Само собою, ми хочемо з’єднання всіх українських земель, до матері, до Київської Русі в одну державу. Але в Київській Україні ситуація є непевна, і тому злуку треба відсунути на пізніше.
– Не думаю, що в Маромороші будуть любити Україну без Києва.
– Соборну Україну проголосимо, коли на те прийде час. А Ви в Угорській Україні говоріть про Соборну країну, тобто відразу про Київ ...». 
Цей факт ми навели не тільки тому, щоб підтвердити тезу про контакти між представниками краю і Великої України ще задовго до 1918 – 1919 років. Робимо це ще з однієї причини: окремі вчені твердять про раптову зміну орієнтації А. Волошином в 1919 році. Як видно, він вже в 1915 році дотримувався орієнтації на Україну.
На початку 1918 року в багатьох містах і селах Закарпаття було помітне політичне піднесення. Відбувалися мітинги, збори селян, на яких люди обговорювали наболілі питання. Всі думали над тим, яка ж доля чекає їх у недалекому майбутньому. Серед активних діячів краю, борців за возз’єднання з Великою Україною виділявся Степан Клочурак – у майбутньому президент Гуцульської Республіки, міністр господарства і військових справ Карпатської України. Активно діяли Михайло і Юлій Бращайки та ряд інших. Делегати від Закарпаття не змогли прибути до Львова на засідання Української національної ради 19 жовтня 1918 року, але вислали привітання з нагоди цієї історичної події. Газета «Українське слово» повідомляла: «Відпоручники угорських Українців, не могучи прибути на наради, прислали письмо з привітом для Укр. Національної Ради та з бажанням щоби найблизша будучність принесла й угорським Українцям визволенє з мадярської тюрми, в якій поруч инших народів стогне частина укр. народу…». Це звернення закарпатців на Національних Зборах 19 жовтня було виголошене С. Бараном. «Ви, наші рідні браття, – читаємо в зверненні, – повинні стати з нами і з’єднати з собою. Наш нарід дожидає спасення, щоби раз вже висвободитися від ярма другого народа». В цьому документі вперше задекларовано єднання Закарпаття з іншими українськими територіями Австро-Угорщини.
На Закарпатті відбувалися складні політичні процеси, йшла боротьба різних політичних сил, різних думок. Угорський уряд намагався утримати в своїх руках цю частину української землі, відірвану від Великої України. Він обіцяв різним народностям найширші права, включаючи право на самостійність. З цією метою міністр закордонних справ Угорщини Оскар Ясій почав переговори з урядами Словаччини та Румунії, однак вони не увінчались успіхом. На території краю в листопаді 1918 року виникли три Народні Ради – Пряшівська, Хустська і Ужгородська. Спочатку вони були на різних позиціях: перші дві притримувались української орієнтації, Ужгородська Рада домагалася часткових поступок від Угорщини – введення до комітетів українців-наджупанів, в школах навчання українською мовою, заснування української кафедри в Будапештському університеті. Угорський уряд, забувши колишнє принизливе ставлення до підкарпатських русинів і боячись ускладнень, почав виконувати свої обіцянки. Орест Сабов, Микола Кутка і Емілій Зомборський були призначені ужанським, березьким і марамороським жупанами.
У грудні 1918 року проугорськи налаштовані збори в Будапешті проголосили своє довір’я новій владі. В той же час члени Хустської Ради – брати Юлій і Михайло Бращайки, Степан Клочурак, Микола Долинай – опротестували це рішення. 26 грудня уряд Угорщини прийняв так званий «Закон про Руську Крайну», згідно з яким Закарпаттю надавалася автономія, яка була обмеженою, бо військова справа залишалася в компетенції угорських властей. «Ся автономія була лише на папері, бо мадяри в дійсності не хотіли видати власть (інтрегінт) до рук руського міністра» – так писав закарпатський дослідник Іриней Кондратович. Однак, зупинимось на «Законі» більш детальніше:
«1. Українській нації на Угорщині дається у внутрішній управі, судівництві, народнім шкільництві, народній освіті, в виконанні її релігії й уживанні її мови повне право самовизначення, якого напрям визначатимуть розпорядження цього закону.
 2. З частин комітатів (повітів) Мармарош, Угоча, Берег і Унг, заселених українцями, твориться, під назвою «Угорська Україна», автономна правна країна.
Правно-державне унормування країн, залюднених українцями в комітатах Земплен, Шарош, Абань-Торно, Сепеш, остається аж до складання мира в завіщенні.
Границі Угорської України визначить аж до остаточного рішення міжнародної конференції – провізорична комісія, зложена з заступників Угорської народної й Української країн. 
3. Угорська Україна провадить всі свої автономні справи власними органами. В справах спільних з Угорською народною республікою працюють спільні органи. Спільними справами є: закордонні справи, військо, фінанси, державне громадянство, законодавство в приватнім і карнім праві, а далі господарські справи, справи руху й соціально-політичні справи.
4. Законодавчі органи Угорської України є:
а) в автономних справах – Українські Народні Збори;
б) в спільних справах угорський спільний парламент, де Угорська Україна має відповідне число заступників.
5. Правуючими органами Угорської України є:
а) міністерство Угорської України;
б) на чолі міністерства стоїть міністр для Угорської України, що відповідає й перед Українськими народними зборами й перед спільним парламентом. В спільних справах є він рівноправним членом угорського правительства, а в автономних – найвищим урядовим органом. Його заступником є: державний секретар (Місце осідку міністерства – Будапешт).
6. На чолі губернії стоїть губернатор Угорської України. Осідком губернії є Мункачів. Він стоїть під доглядом і контролем міністра для Угорської України.
7. Українські національні збори обираються загальним, тайним, рівним і безпосереднім голосуванням.
8. В Угорській Україні запевнена культурна автономія неукраїнським народам.
9. Всі державні ґрунти, копальні й ліси переходять в посідання законного заступництва Української нації.
10. Цей закон переведе угорське народне правительство в порозумінні з міністром для Угорської України: воно видасть також переходові зарядження. Про фінансове покриття цього закону піклується міністр фінансів, що укладає з міністром для Угорської України бюджет.
11. Цей закон входить в життя днем оголошення. Будапешт, 21 студня (декабря) 1918 року. Михайло Каролі, Денис Берінкей, Барна Буца, Ернст Гарамі, Оскар Ясій, Жигмонт Кунфі, Мартин Льоваші, Франц Нагі, Вінцент Нагі, д-р Павло Шенде». 
У ці складні для Закарпаття часи, коли вирішувалася його доля, найбільш радикальною була Хустська Рада. Саме вона встановила нові зв’язки з урядом ЗУНР і через своїх кур’єрів, зокрема Дмитра Німчука, передавала інформацію до Станіславова. Відбувалися також відвідування представниками ЗУНРу Закарпаття. В газеті «Нова свобода» були опубліковні спогади одного із помічників президента ЗУНР Є. Петрушевича д-ра Йосипа Дудикевича. Наприкінці 1930-х років він виконуватиме обов’язки голови Української Національної Ради у Воловому, а з приходом угорських військ емігрує за кордон. Наведемо кілька місць з його споминів: «На засіданні приймає президент д-р Петрушевич делегацію Угорської України. Сейчас, чи радше бігом авдієнції дістаю приказ у през. Петрушевича, де застаю обох делегатів, з якими мене знайомить президент. 
— Ви служили в Сиготі довгий час?
— Так, пане президенте.
— Поїдьте з делегатами Угорської України до Сигота, там має бути засідання першої Народної Ради. Поінформуйте, яка ситуація. Їдьте як приватна особа, але якщо треба виступити офіціяльно, виступіть. Одно лише, в мундирі старшини не їдьте, щоб не попали в конфлікт з мадярськими урядами...». Після розмови з президентом «ми всі перейшли до секретаря військових справ — Вітовського... Я познайомився ближче з моїми майбутніми товаришами подорожі, перебрався в цивільну одежу, а ввечері коло год. 7 повіз нас поїзд на Яремче, Ворохту до Ясіня... Коло 4-ї рано заїхали до Сигота». 

1.2. Державницький варіант Гуцульської Республіки

Капітуляція Австро-Угорщини в Першій світовій війні, розпад її як єдиного державного організму створили сприятливі умови для активізації національно-визвольних змагань закарпатських українців. Пробуджені революційними подіями з довголітньої летаргії закарпатські українці на народних маніфестаціях рішуче вимагали возз’єднання зі своїми одноплемінниками по той бік Карпат у єдиній незалежній національній державі. Особливої інтенсивності цей рух набув у 1918 році в Ясіня, де утворилась Гуцульська Народна Рада, яка незабаром проголосила республіку.
Хоча Гуцульська Республіка проіснувала недовго, та й кінець її був трагічним, однак, саме вона стала предтечею Карпатської України кінця 1930-х років. Під час революційних боїв 1918 – 1919 років формувалася свідомість закарпатських українців, яка досягла своєї кульмінації напередодні Другої світової війни. На Гуцульщині, у найбільш революційному куточку нашого краю, найсвідоміша частина карпатських русинів недвозначно заявила, що хоче жити разом із усім українським народом у єдиній Українській Соборній державі.
Ідея створення республіки виникла в принципі стихійно. Після повернення до Ясіня колишніх вояків австро-угорської армії почали створюватися загони міліції. Очолити їх довірили колишньому офіцеру Степанові Клочураку, який мав неабиякий авторитет серед своїх краян. Додамо, що в цьому куточку краю були розквартировані угорська жандармська станція, прикордонна міліція. Ясінянські патріоти після обговорення ситуації (а вона була незрозумілою), вирішили роззброїти місцеву угорську жандармерію, а на місце угорського старости призначити українця Дмитра Іванюка. Роззброєним угорцям дозволили вільно від’їхати з Ясіня.
Вже на перших порах свого повстання ясінянці, очолювані С. Клочураком, виявилися дисциплінованими: було взято під охорону все майно, гроші, які зберігалися в сільській касі тощо. В Ясіню запроваджувався новий порядок, починалося нове життя.
Розпад великої Австро-Угорської імперії призвів до можливості вільного, незалежного розвитку Австрії та Угорщини. Що стосується останньої, то її уряд, про що вже говорилося вище, обіцяв широкі автономні права закарпатцям. До Ясіня прибув окружний начальник тодішньої потиської (рахівської) округи Степан Тиводар, за походженням українець. Він приніс «радісну звістку, що угорська влада нібито готує закон, який дасть русинам автономію (мова йде про закон № 10 «Руська Крайна»). Навіть поверхове знайомство з цим законом свідчить про значимість поступок, на які погодився піти новий угорський уряд. А як на нього зреагували ясінянці? Антін Кущинський писав, нібито в Ясіню С.Тиводару заявили, що народ виявив бажання приєднатися до України, а тому ніяких угорських радників присилати не потрібно. 
8 листопада 1918 року, у день святого Дмитра, відбулися збори всього населення Ясіня. До речі, жодного контролю за їх ходом не було. Відкрив збори і привітав присутніх Дмитро Іванюк, попросивши керувати ними С. Клочурака. Виступ його був надзвичайно емоційним, патріотичним й діловим. «...Я впевнений, – говорив С. Клочурак, – що між членами ради не буде опору, у всіх нас є одна мета, одна ціль – з’єднатися зі своїми кровними братами українцями, з’єднатися з Україною. Але щоб ніхто не сумнівався у цьому, я ставлю це питання на голосування: «Хто за з’єднання з Україною, хай піднесе руку !». Жодного голосу проти не було. Перед присутніми також виступили місцеві активісти В. Климпуш, Д. Іванюк, К. Рищук. Іван Марусяк запропонував прийняти рішення про відокремлення від Угорщини і зв’язатися з Галичиною. Результатом зборів було обрання місцевої ради із 42-х членів. За пропозицією С.Клочурака щойно створена організація дістала назву «Українська Народна Рада в Ясіню».
Після виборів Рада зібралася на перше засідання, під час якого були обрані люди на ряд важливих посад: Микола Сабатюк – секретар Ради, Дмитро Іванюк – староста, Юрій Кабалюк – заступник старости, Степан Клочурак (молодший), Дмитро Іванюк, Микола Сабатюк, Юрій Падотяк, Степан Клочурак (старший), Іван Дактовецький, Василь Климпуш, Іван Марусяк, Юрій Кабалюк, Іван Тимчук, Кирило Рищук, Степан Бондарюк – члени «Головної управи». Ці 12 осіб і були фактичними керівниками громадсько-політичного життя в Ясіню. На засіданні Ради було вирішено доручити С. Клочуракові передати урядові ЗУНР рішення ясінянських гуцулів про возз’єднання з Україною. Народна Рада створила ряд комісій, голови яких були зобов’язані звітуватися перед Головною управою. Ось їх склад: Іван Пасулько – шкільна комісія, Іван Тимчук – лісова, Степан Колочурак (батько) – лісових робіт, Василь Климпуш – торгівельна, Юрій Кабалюк – харчова, Дмитро Іванюк – адміністративна, голова ради, військова.
Між Народною Радою Ясіня і урядом ЗУНР встановилися тісні стосунки, які ні на мить не припинялися. Необхідно відзначити, що один із членів делегації – Євген Пуза, був старшиною армії ЗУНР. Він попросив у секретаря Народної оборони Західної України полковника Д. Вітовського військової допомоги. Той заявив, що ЗУНР готова допомогти, але тільки тоді, коли гуцули сформують власні військові частини. Є. Пуза запропонував створити Гуцульську народну оборону. Однак, для того, щоб це здійснити, належало ліквідувати угорську військову залогу в Ясіня. За порадою Д. Вітовського, делегати із Ясіня зустрілися з окружним комендантом Коломиї, від якого довідалися, що планується військова експедиція на Закарпаття. Військові відділи УГА повинні були вирушити зі Станіславова на Стрий, а далі – на Мукачево. Домовилися, що друга група буде організована в Коломиї і її направлять через Ворохту на Ясіня. Тим часом румунські військові частини вже рухалися у напрямку Мараморош-Сигета. І їх належало випередити. Саме з цим і пов’язане прискорення походу галицьких січовиків. 
6 січня 1919 року в окружній команді в Коломиї, за цілковитої таємниці, було організовано відділ (до групи увійшли поручик Петро Зволинський, чотарі Євген Лоповецький, Юрій Циганко, Степан Забачинський). Відправлення групи призначили на 7 січня – перший день Різдва Христового. В завдання групи входило: захопивши Ясіня, сформувати відділ добровольців-гуцулів і рушити на Мараморош-Сигет, захопити його, об’єднатися зі Станіславівською групою військ, яка мала вийти на Мукачево. Всі червоні угорські загони на лінії Ясіня-Сигет потрібно ліквідувати. «Зранку 7-го січня, – пригадував очевидець, – усі зійшлися в казармі 36-го полку ім. гетьмана Мазепи і почали готуватися до відправлення. Групи складалися з трьох старшин, шістьох підстаршин, чотирнадцятьох стрільців та двох ясінянських гуцулів, які повинні були виконувати обов’язки провідників і зв’язківців. Разом – 25 чоловік, озброєних карабинами, пістолетами й ручними гранатами. Тимчасову команду над групою перебрав чотар Забачинський. Того ж вечора група виїхала до Ясіня». 
За домовленістю з ясінянською делегацією і військовими з Коломиї, повстання було призначено в ніч із 7 на 8 січня. Звечора 7 січня – в перший день Різдва – ясінці, як годиться, колядували. Переходячи від однієї хати до іншої, група «колядників» остаточно узгоджувала організаційні моменти. Приблизно в той же час група, що приїхала з Коломиї, роззброїла прикордонників в Лазенщині – за 7 км від Ясіня. Залишивши там невелику залогу, решта групи вирушила до Ясіня. Об’єднавшись, обидві групи напали і обеззброїли угорських солдатів, що охороняли залізничну станцію та інші об’єкти. Повстанці захопили казарму і заарештували солдатів, що були в ній. Скільки було заарештованих? Дослідники і мемуаристи наводять різні цифри. Дослідник М. Болдижар писав про 500 угорських солдатів і офіцерів, Ю. Химинець – про 250, а А. Кущинський твердить, що в полон потрапило 187 вояків на чолі зі своїм капітаном.
Відразу після захоплення повстанцями Ясіня – 8 січня 1919 року оголошено про збройний наступ проти угорців із метою звільнення території Потисся аж до Сигету. Організацію добровільних частин узяв на себе Іван Климпуш. Того ж дня прибуває поручик Зволинський, якого зустрічають із військовими почестями. Далі події розгорталися так: 9-го січня з Косова прибуває сотня галицьких стрільців з двома кулеметами під командуванням поручика Миколи Саєвича та чота з Коломиї під проводом хорунжого Білецького. Прибуває поручик Воробець і очолює тактичний провід. Чотар Герасимович бере на себе організацію пропаганди.
Війська виступили 14 січня. Після короткочасних сутичок захопили ряд населених пунктів, у тому числі й Рахів. Під час боїв появилися втрати в українському війську (один чоловік загинув, а кілька січовиків були важко поранені). Надвечір, 14 січня, до вже визволеного Рахова прибув із Коломиї ешелон із двома польовими гарматами під командуванням поручика Ярослава Гафтуняка. В Рахові залишено невелику військову залогу під командуванням підхорунжого А. Перги, а основні війська рушили далі. Вранці, 15 січня, захоплено Требушани (нині Ділове) і Великий Бичків. Українське військо наблизилося до Мараморош-Сигета. Відзначимо, що населення цього регіону привітно зустріло повстанське військо. Зокрема, біля села Вільховатого передовий відділ зустрів групу місцевих жителів на чолі з священиком, які рухалися їм назустріч. Значна частина місцевих приєдналася до повстанців, за що священик їх благословив. 	
Після звільнення В. Бичкова там відразу почали формуватися добровільні гуцульські частини, які мали вирушити у напрямку на Хуст. Однак, до цього справа не дійшла: завадили трагічні події 17 січня. Місто Мараморош-Сигет було, практично, здано українським військам без бою. На залізничному вокзалі гурт студентів-українців зустрів повстанські війська піснею «Ми, гайдамаки». Під звуки військової сурми піднісся на вокзалі український прапор, гарне жовто-блакитне полотно, що його подарувала група коломийської інтелігенції. Провід війська перебирає поручик Денис Маєр-Михальський. Він намагається піти на дипломатичне зближення з румунами. Для цього вступили в телефонні переговори. Поручик Гран, ад’ютант командуючого румунської бригади, повідомив, що 17 січня румуни вишлють парламентаріїв для порозуміння в справі Сигета і взагалі відносно взаємин між румунськими і українськими військами. Саме тому українським воякам було дано наказ не стріляти при наближенні парламентаріїв.
Проте, в ніч на 17 січня, двотисячне румунське військо напало на наполовину менше українське, яке, до того ж, не було готовим до бою. Ці події досить детально описані очевидцями. Степан Забачинський пригадував: «Я брав участь у експедиції на Підкарпатті з сигітською групою сотника Дениса Маєра-Михальського, яка виїхала з Коломиї. В складі тої групи була і сотня угро-українських гуцулів-добровольців під командою чотаря Поповецького, одна сотня гуцульських стрільців. С. Забачинський правив нею, та кілька батарей артилерії... Після захоплення Сиготу в цьому старовинному українському місті було встановлено українську владу. 17 січня з боку Надь-Бані розпочали наступ румуни. Оскільки виразний наказ Окружної команди в Коломиї і забороняв у разі наступу румунів входити з ними в конфлікт, і зобов’язував увійти з ними в переговори, група не розпочала бойових дій... З румунами не можна було договоритися, і тому на наказ одного зі старшин групи поручика Воробця група почала виготуватися до відвороту. Ввечері 17 січня група виїхала залізничним транспортом із Сиготу. В дорозі до станції Мігеш-Комори румуни почали обстріл транспорту. Почався бій, в результаті якого потрапило в румунський полон 20 старшин та приблизно 400 стрільців. Загинули тоді четар Поповецький, четар Гадоталюк, були ранені поручик Воробець, четар Посацький, четар Ковач, хорунжий Циганюк. Полонені перебували 9 місяців у румунській неволі, звідти 14 жовтня 1919 року за дозволом румунської влади переїхали на Україну 19 старшин і 320 стрільців...». 
Необхідно констатувати, що учасники тих подій дають різні трактування, зокрема, про Сигетський похід. Так, учасник тієї ж виправи поручик Степан Глушко пригадував: «Дня 12 січня 1919 року одержав я наказ Окружної військової команди до виїзду на Карпатську Україну для підтримки поручика Віктора Воробця. Виїхав з моєю сотнею також сотник в напрямі на Сигіт. Моїм завданням було роззброєння мадярських жандармів, які зовсім не робили ніякого опору. Наші відділи зайняли Сигіт 16 січня 1919 року. Команду міста передали команди групи мені. Вночі з 16 на 17 січня почався бій з румунами. Наші частини направлялися на залізнодорожну станцію. Тут ми зустріли сотника Д. Маєра-Михальського, який був комендантом цілої групи. За приказом В. Воробця почався відступ і вагонування до від’їзду. Наказ був для мене незрозумілий. Сотник Маєр-Михальський і сотник Саєвич зайняли місце біля машиніста. Коли ж ми виїхали із Сиготу, румуни розпочали обстріл нашого транспорту. Як виявилося далі, частини залізнодорожної колії були зірвані. В результаті бою біля 200 стрільців вбитих чи ранених, інші потрапили в полон. У полоні румуни трактували нас, як більшовиків, пограбували й відібрали одяг, чоботи, гроші. По кількамісячному перебуванні в полоні нас звільнили і відставили на Дністер...».
Про цю експедицію згадує і сотник Микола Алиськевич. Він пише, що «дня 14 грудня 1919 року в часі, коли Секретаріат був у Тернополі, вислали його як представника уряду з дорученням полковника Д.Вітовського до Будапешта. Завдання полягало в закупці зброї, амуніції, одягу в обмін на нафту. Наслідком місії був підписаний договір, на основі якого угорський уряд мав доставити 20 млн. набоїв для рушниць, 500 кулеметів, значну кількість гарматних набоїв, взуття, тощо. Одночасно сотник Алиськевич склав заяву про взаємний ненапад та дотримання мирних відносин стосовно угорського уряду. Повертаючись до Тернополя, він не застав уже там Державного Секретаріату, який перебрався до Станіслава. Під час засідання Ради Державних Секретарів подав звіт про результати переговорів у Будапешті. На Раді була присутня делегація селян із Закарпаття, яка звернулася зі скаргою про жорстокість угорців у краї. Делегати від Закарпаття просили військової допомоги. Полковник Д. Вітовський був проти військового втручання в Закарпаття, аргументуючи це браком відповідних частин. Голубовський не заперечував виправи українських військ на Закарпаття й дотримувався думки, що по злуці з Наддніпрянською Україною братам закарпатцям треба допомогти. Однак остаточного рішення прийнято не було». 
Д-р Лонгин Цегельський пише, що С. Голубович на домагання полковника Д. Вітовського скликав у січні 1919 року Раду Державних Секретарів, на засіданні якої заявив, що українські війська перейшли Карпати, громлять угорські залоги, зайняли цілі повіти. «На засіданні зчинилася нечувана буря: мовляв, полковник Вітовський розпочав на власну руку світову війну. Щоб вийти з цієї ситуації, Л. Цегельський, як секретар закордонних справ, порадив вислати до Будапешта нову делегацію із заявою, що ця експедиція на Закарпаття не є ворожим проявом стосовно угорців, а тільки превентивним заходом проти осади країни чехами і румунами. Зредаговано відповідну ноту та вислано з нею до Будапешта отця Рожанковського і Гната Цегельського...». Із вищесказаного видно, що відомості з приводу відступу українських військ на Закарпатті суперечливі. Ми не можемо відкидати і той факт, що галицькі січовики з’явилися в нашому краї без відома Є. Петрушевича. Наприкінці грудня 1918 року під час переїзду з Відня через Будапешт, Є. Петрушевич мав розмову з тодішнім прем’єром Угорщини графом М. Каролі. Відносно Закарпаття останній визнав принцип самовизначення народів, а Петрушевич зі свого боку погодився займати нейтральну політику і передати вирішення «закарпатського питання» мировій конференції. 
Які наслідки для українського війська мала ця експедиція? Ю. Химинець писав, що 41 чоловік загинули, а 400 потрапило в полон. Його думки в основному поділяє С. Забачинський. Сучасний дослідник В. Піпаш-Косівський доводить, що наслідком нічного бою 17 січня було те, що із 1000-го українського війська тільки 170 чоловік благополучно повернулося до Ясіня, а решта загинули або потрапили в полон. А. Кущинський пише про 60 убитих і 30 поранених. Що стосується преси Східної Галичини («Нове життя», «Народ», «Наддністерські вісті», «Покутський вісник», «Стрілець»), то вона не наводить причин невдачі, а обмежується констатацією факту: («...румуни перейшли в наступ»). Незважаючи на короткочасність свого існування, у діяльності Гуцульської Республіки простежуються окремі елементи державотворення. З ініціативи С. Клочурака та його соратників у Ясіня і околицях організовується адміністрація, яка бере на себе контроль і керівництво 20 тисячами населення. Гуцульська Республіка стала маленькою самостійною одиницею зі своєрідним парламентом – Гуцульською Народною Радою. Всі справи республіки обговорювали на засіданнях Ради, які були відкритими. Владу Гуцульської Республіки було поділено на чотири секції:
– секція військових і зовнішніх зв’язків (голова – С. Клочурак заступники – В. Климпуш і Д. Німчук);
– секція внутрішня (М. Іванюк, комендант міліції М. Могарнюк);
– секція господарська (Тимчук, підсекція лісова – С.Клочурак-батько);
– секція харчова ( Ю. Кабалюк). 
Військовим комендантом і головою Гуцульської Народної Ради був Степан Клочурак. Військо мало відзнаки української армії. У ньому існувала досить сувора дисципліна, а тому грабунки не зафіксовані. В. Гренджа-Донський писав, що за дрібні конфлікти, сварки, пиятику тощо староста М. Іванюк судив винуватців на кількагодинну чи кількаденну примусову суспільно-корисну працю. Внутрішня секція піклувалася також про культурно-освітні проблеми гуцулів. У школах навчання велося українською мовою, було організовано хор, який виступав на вечорах. Найважливішим завданням господарської, лісової та харчової секцій було накормити близько 20 тисяч населення. Лісова секція видавала дозвіл на рубку лісів. Завдяки С. Клочуракові до Ясіня прибували вагони з кукурудзою, цукром, що суттєво покращило матеріальне становище селян.
Гуцульська Республіка проіснувала до 11 червня 1919 року, тобто до тих пір, коли румунські війська увійшли до Ясіня. Багатьох членів Ради заарештували. Така доля спіткала і Степана Клочурака. Його батька румуни водили по селу і нещадно били, від чого він невдовзі помер. В. Климпуш і Д. Німчук щасливо дісталися до Галичини. Румуни господарювали в Ясінях більше року і відійшли тільки 30 червня 1920 року, коли чехословацька адміністрація перебрала цілу Мараморощину, за винятком Сигета та 14 сіл в його околицях, що відійшли до Румунії. Та, незважаючи на окупацію румунами Гуцульщини, місцеве населення продовжувало боротьбу в партизанських загонах. Один із дослідників національно-визвольних змагань західних українців писав, що «ясінська Гуцульська Республіка в горах утрималась і давала про себе знати своїми войовничими виступами впродовж п’яти місяців». Необхідно додати, що чимало гуцулів вступили до УГА і в її рядах брали участь у національно-визвольних змаганнях українського народу.
У 1939 році гуцули прийняли рішення щороку увічнювати і урочисто відзначати день проголошення Гуцульської Республіки, без існування якої не могло бути і Карпатської України. Загальновідомим є і той факт, що уряд А. Волошина, за заслуги гуцулів у боротьбі за незалежність краю, дозволив скликати Сойм у Рахові і тільки в силу об’єктивних обставин цього не сталося. Немає сумніву, що Гуцульська Республіка залишила помітний слід в історії визвольної боротьби закарпатських українців.

1.3. Рішення Хустського конгресу

21 січня 1919 року в Хусті відбулося засідання Всенародного Конгресу українського населення Закарпаття, який обрав Михайла Бращайка своїм головою. Роботу Конгресу детально описали очевидці. Один із них писав: «Голова зборів д-р Михайло Бращайко... запитав народ: Куди ми хочемо прилучитися? До Угорщини? Чи, може, до Чехословаччини? Чи до України? – До України ! – закричали делегати». Для більшості закарпатців Україна була державою, де жили брати по крові з древньою столицею Києвом. А. Штефан у своїх споминах так висловився з цього приводу: «Київ – святість, про яку не вільно було голосно говорити, хіба в чотири очі з Богом, Київ – це таїна, недосяжна, незрозуміла, але наша. Тайна, схована в глибині душі, щоб не знайшла її профанна цікавість. Ця тайна довго-довго дозрівала в душах. І коли дозріла – стала словом. Могутнім словом. Воно потрясло всією Карпатською Україною. Було це 21 січня 1919 року в Хусті». 
В офіційній радянській історіографії протягом десятиліть було прийнято вважати (інша точка зору вважалася єретичною), що делегати конгресу вимагали возз’єднання з Радянською Україною. На наш погляд, таке твердження не витримує ніякої критики, бо на той час радянська влада встановилася тільки в Харкові. Хоча ми не відкидаємо і того факту, що представники Закарпаття відвідали голову цього уряду Х. Раковського. Не можна вважати науковим також твердження окремих істориків, що трудящі краю вимагали приєднання до України, де селяни ділять поміщицьку землю, бо не одні більшовики прийняли «Декрет про землю». Тут нам у пригоді може стати виступ Л. Троцького перед агітаторами, які направлялися на Україну. Говорячи про труднощі боротьби з Петлюрою, він доводив у чому вони полягають: « Петлюра був покритий славою... віддачі трудовому селянству України всіх земель без викупу і негайного скликання Трудового конгресу». 
Однак, повернемось до Хустського конгресу. Ю. Химинець писав: «Потім Михайло Бращайко говорив: Ясно, що збори бажають злуку Угорської Русі з Українською Державою. Щоб було всім нам видно, що це воля більшості народу, прошу щоб той делегат, чи ті делегати, які мають іншу волю, голосилися до слова.
– Голосіться до слова, – кричали делегати, – ми вас вислухаємо чесно і без гніву. У залі було тихо. Ніхто не голосився. Заговорив знову Михайло Бращайко: однозгідна воля всенародних зборів: з’єднати Угорську Русь з Соборною Україною.
– Слава! Слава! Слава! – вирвалося з уст делегатів. Усі встали і зачали співати «Вже воскресла Україна, і Слава і Воля...». 
Та навіть у таку урочисту для трудящих мить, коли було прийнято історичної ваги документи, не обійшлося без проугорської пропаганди. А. Штефан описав один досить дивний епізод, який, на нашу думку, є доказом того, що прийняття такого рішення було волевиявленням всього народу: «Конгрес закінчився... Делегати поспішали додому. Раптом настав крик. Селянин, одягнений по-марамороськи, гукав: – Нам не треба України! Тисячу років ми жили в Мадярщині! Нам не треба України! Делегати окружили крикуна: Хто ти? Чи ти здурів? Чому не говорив на Конгресі? Міцні руки охопили його руки і шию. Прибігли і хустські делегати, і пізнавши його, крикнули: «Це наймит, слуга мадярів, куратор Куртяк! Треба його витверезити!» Селянські делегати кинули його в рів при дорозі, пообертали його в студеній воді з розтаяного снігу і тоді наказали йому: «Біжи додому, чорте! Висушися і навчися розуму! Бо буде гірше.» Лишили його і старий Куртяк в ганьбі потягнувся додому». 
Газета «Руська Краина» детально описала роботу Хустського Конгресу у статті Вишнянського (ймовірно, це псевдонім А. Волошина – Авт.) «Народний Собор в Хусті». Головним редактором був А. Волошин, відповідальним редактором – В. Желтвай, а помічником редактора – о. Емілій Бокшай. Стаття «Народний Собор в Хусті» так описувала цю знаменну подію: « На 21-го января бив виданий держати єден собор до Мукачева... Но народ єднако так голосив, ож хоче совітоватися о своїх ділах, и сяк 21-го января подержали Собор в Хусті.
По 9-ом часі била служба в церкви. Делегати свої свідоцтва. Поставили у ряд и на переді з застави (фани) украинськи (синьо-жовті) несли. Начинали з Богом. Уже на улици посхаповали калапи и заспівали Царю небесний... И сяк делегати рушилися до Церкви. По пути сміло заспівали: – Вже воскресла Украина... У церкви так било як на отпусті. Повно людей о одушевленний «Господи Помилуй». По службі священик Паркані посвятив заставу коло церкви. Дале рушилися до горожанської школи. На Собор. Засідання отворив д-р Юлій Бращайко. Он чудно било чути слова «не хочемо бити слугами чужих народов!». Засідання отворивши, за председателя вибрали єдиногласно д-ра Михайла Бращайка. Но ледве узвався председатель, коли Іван Волощук голосним словом закричить: Где хочемо стати? – До України!
Сяк голосили делегати всі, числом 420, из 150 сел. Протоколи вели Михайло Тиводар и Василь Осипчук. По виборам уже розпалилися делегати. Уже наголосно кричали: Пешт нам не треба, йдемо до Києва. Кедь о декотром діле много радилися и переговорювали, доста било заголосити : «Най буде так, як є у Києві». Тогда уже всі в єдино кричали : «Най буде так, як у Києві». И уже о том діле и прорішили. Вибрали Раду і делегатов до Мирової Конференції. Собор скончився як уже заходило сонце. На конець пойшли коло церкви и там всі присягнулися на украинську заставу (фану). На соборі єдиногласно виповіли, аж хотять ставати до Украйни». 
Після довгих років замовчування, а то і облиття брудом цієї славної події в житті краян, наводимо без скорочень «Протокол писаний 21-го януаря (січня) 1919 в Хусті на всенародніх зборах угро-руського народу, котрі відбулися в гімнастичній залі державної горожанської школи» :
 «1. Всенародні Збори Угорських русинів-українців з дня 21-го януара 1919 року висказують з’єднати всіх русинів-українців з комітатів Мараморош, Угоча, Берег, Земплин, Шариш, Спіш и Абауй-Торна і прилучення русинами-українцями заселених земель до Соборноїї України. Просячи, щоб нова держава при виконуванню (переведенню) сеї злуки узглядила особливе (окремішнє) положення угорських русинів-українців. Для того Всенародні збори заявляють, що руський-український нарід Угорщини Х (десятий) закон про руську країну даний в Будапешті з року 1918-го не признають законом, бо повстав без його волі і без заступництва народу.
2. З огляду на повисше рішення постановляють збори, що руський народ не пішле послів своїх до угорського парламенту.
3. Всенародні збори просять, щоби українські війська засіли землі, заселені русинами-українцями на Угорщині, і щоби засмотрили населення, живуче серед тяжких харчових відносин, поживою.
4. Всенародні збори вітають всі визволені народи австро-угорської монархії: Чехословаків, Югославян, Румунів, Поляків і Німців.
5. Дальше вітають збори мадярське народне правительство на демократичних основах, що признало право самоозначення (саморозпорядження) народів і не уживало ніяких насильств проти політичного організовання єго правдивої волі.
6. Дальше висказують збори подяку всім державам Антанти і її союзникам, що боронили демократичний їх рух і вибороли пригнобленим народам свободу і просять, щоби помогли здійснити ухвалу (поставу) всенародних зборів.
7. Народні збори вибирають для ведення справ русько-українську народню Центральну Раду із сто членів і уповномочують її заступати русинів на Угорщині все і всюди де сього потрібно проти інших народів і зробити все, що кожного часу в інтересі русько-українського народу уважає за потрібне.
...Із комітатів Мараморош, Угоча, Берег і Унг по постановленню легітимаційної комісії в’єдне (разом) 420 правильно і достовірно легітимованих (оправданих) послів явилися. А понеже вибори відбулися так, що від кождих 1000 душ вибрано одного посла, на зборох 420.000 жителів – отже абсолютна більшість угорських українців була заступлена.
...Президія і члени Центральної Народної Ради зложили під русько-українськими прапорами отсю божбу (присягу): «Божуся одному живому і Всемогущему Богу, що права русько-українського народа боронити, нарід заступати і волю його сповнити буду. Так ми Боже помагай».
По сему одноголосно вибрано Центральну Народну Раду. Председатель: Др. Михайло Бращайко. Заступники пред. Ємеліян Невицький, духовник з Уяку (Шаріш), Євген Пуза, сотник із Ізи і Іван Волощук, господар з Нанкова». Доцільним буде нагадати і факт, про який в нашій літературі мало згадується, в тимчасовій конституції Західно-Української Народної Республіки від 13 листопада 1918 року Закарпаття було проглошено складовою частиною цієї республіки. Отже, де-юре Закарпаття стало складовою частиною України, хоч де-факто влада останньої не була поширена на територію нашого краю. Для визнання де-юре Закарпаття складовою частиною України служило рішення Всезакарпатського з’їзду в Хусті від 21 січня 1919 року. 
Сформували делегацію, щоб ознайомити з рішенням зборів київську владу. Тут радянські історики замовчували факти. Вони твердили, що «на зборах в Хусті була вибрана делегація, яка повинна була поїхати в Київ і передати рішення про возз’єднання Закарпаття з рештою України... Однак, як тільки делегація поїхала до Станіслава, їй перегородили шлях петлюрівці і білополяки». Радянські історики так і не з’ясували, чи знали про хустське рішення в Києві. До столиці, звичайно, хустські делегати не дійшли, зате в Станіславі побували. А чи знав Київ про прийняте рішення? У розмові з онуком Ю. Бращайка, який проживає в Хусті, ми дізналися про записи діда, які збереглися. В них зафіксовано факт, що Ю. Бращайко від імені делегатів Конгресу вислав до Києва телеграму. Сучасні історики, досліджуючи це питання, зробили висновок, що «... уже в 1918 році делегація закарпатських селян побувала у Станіславові й вела переговори про возз’єднання нашого краю з УНР». 
Закарпатська делегація у складі Євгена Пузи, Івана Климпуша і Степана Клочурака побувала у Станіславові й була прийнята Головою Національної Ради Є. Петрушевичем. Через деякий час перед присутніми виступив С. Клочурак: «Ми діти одного українського народу, після майже тисячолітнього розмежування зійшлись на нинішніх зборах, щоб в братерській згоді вирішити долю нашого народу. Нас не розмежували ні ріки, ні високі гори, ані далекі простори... Я щасливий, що мені... припала велика честь, від імені угорських українців я можу передати вам їхню тверду волю, приєднати до України землю, на якій вони споконвіку живуть, як невід’ємну частину України». 
В Універсалі Директорії Української Народної Республіки про об’єднання земель українських говорилося: «Однині воєдино зливаються століттями одірвані одна від одної частини єдиної України – Західно-Українська Народна Республіка (Галичина, Буковина й Угорська Русь) і Наддніпрянська Велика Україна. Здійснились віковічні мрії, якими жили і за які умирали кращі сини України...». 
30 січня 1919 року часопис «Закон і право» опублікував історичні документи свята злуки УНР і ЗУНР. На сьогоднішній день вони становлять собою бібліографічну рідкість. В часописі вміщені Грамота Української Національної Ради про об’єднання ЗУНР з Великою Україною від 16 січня, вже згадуваний Універсал Директорії від 22 січня, а також резолюція, декларація і універсал Трудового Конгресу України від 28 січня. У всіх цих документах Угорська Україна вважається складовою частиною Соборної Української держави. Представник від Закарпаття, згідно з Універсалом Трудового Конгресу, мав входити до складу Директорії — найвищого органу УНР. У зверненні Трудового Конгресу України до народів усього світу було чітко заявлено, що «український сорокамільйоновий народ хоче вільним увійти в сім’ю народів світу й стати нарівні... Український народ не допустить, щоб хтось інший накидав йому свою волю. Ні силою міжнародних комбінацій, ні силою заліза ніхто не зможе примусити його зріктися своєї суверенності й свого права самому завести лад на своїй землі згідно з власним бажанням». 
Міжнародне становище молодої УНР було надзвичайно важким. 26 січня 1919 року князь Фюрстенберг в листі до Відня так описав тодішнє становище УНР: «...Сьогодні мілітаривне положення є того роду, що навіть дальше існування України як самостійного і незалежного державного організму є під сумнівом...». Хоч гірка, але правдива істина. Через 13 днів після Свята злуки у Київ вступили більшовицькі війська. Різко змінилася обстановка на Закарпатті. На початку 1919 року делегація в складі А. Волошина, П. Легези і М. Кондратовича приїхала в Будапешт до представника чехословацького посольства Мілана Годжі, щоб обговорити питання про приєднання Закарпаття до Чехословаччини. Тепер, коли виникла небезпека для Закарпаття бути поділеним між окремими державами, цей крок слід вважати виправданим. А. Волошин рішуче просив чехословацький уряд захистити край від територіальних окупаційних зазіхань ряду держав, зокрема Румунії. Згода була дана, а вже 12 січня в Ужгороді з’явився чехословацький легіон. Зайняли вони і Пряшівщину. Чехословацький історик Іван Шлепецький цей акт розцінював як помилку Г. Жатковича – майбутнього губернатора Закарпаття. На його думку, «... кінцевим наслідком дружньої, але хитрої розмови професора Масарика з наївним політиком доктором Жатковичем явився наказ, згідно з яким чехословацькі війська передчасно зайняли Пряшівщину, тобто руську територію між ріками Попрад і Уж, чим і встановили «тимчасову» демаркаційну лінію між Словакією і Карпатською Руссю». 
В липні 1918 року «Американська Руська Народна Рада», яку очолював Микола Чопей, вимагала самостійності для окремих українських жуп, а 23 жовтня українці Закарпаття були прийняті до Середньоєвропейського Демократичного Об’єднання (СЄДО), в складі якого знаходилися чехи, словаки, поляки, українці, румуни, югослави та інші народи. Представником від Закарпаття в Філадельфії був Г. Жаткович. Включення до СЄДО було першим кроком Закарпаття до своєї державності. Ставши членом Унії, українці Закарпаття набули наче юридичного права самовизначення. Конвенцію про приєднання Закарпаття до Чехословаччини підписав Т. Масарик, як голова Унії і представник Чехословаччини. Хоча, більшість закарпатських емігрантів висловилася за приєднання до Чехословаччини, – писав П. Стерчо, – «серед американських русинів уже тоді було бажання злуки Закарпаття з Україною... З 1089 всіх делегатів 732 голосували за ЧСР, 310 – за Україну, а 10 – за Росію... Треба визнати, що 310 голосів за злуку з Україною – це поважна кількість». 
Президент-визволитель, як будуть пізніше називати Т. Масарика, добре розумів, що голосів закарпатських емігрантів явно недостатньо. 31 січня 1919 року до Ужгороду прибув посол Масарика Фердинанд Писецький, який ознайомив членів Ужгородської Ради з меморандумом американських українців про приєднання Підкарпатської Русі до Чехословаччини. С. Клочурак писав, що «про угоду наших емігрантів в США з д-ром Масариком ми в той час нічого не знали. У нас, особливо у Східному Підкарпатті, крім орієнтації на Україну, іншої орієнтації не було». Не припинялися стосунки з урядом УНР. 29–30 квітня – 1 травня 1919 р. в Станіславові проходив з’їзд угорських українців. Місцева преса повідомляла: «На з’їзд прибуло 35 заступників з різних угро-українських комітатів. З’їзд відкрив голова угро-української секції товариства «Молода Громада» д-р К. Кисілевський. До президії вибрано заступників всіх областей УНР: д-ра Бращайка з Закарпатської України... Від Угорських українців відповіли на привіт Климпуш та д-р Бращайко, який висловився, що недалекий той час, коли всі території України злучаться в одну соборну Україну». 
Словацький дослідник М. Мушинка, який нещодавно опублікував резолюцію з’їзду, розшукану в архіві, відзначав: «Наперекір щаленій антиукраїнській пропаганді, 29 квітня 1919 р. … у Станіслав прибули 162 делегати від 62-х громад Закарпаття. З’їзд, який очолювали Михайло Бращайко та Кость Кисілевський, тривав три дні – від 29 квітня до 1 травня 1919 року. Всі делегати черговий раз підтвердили волю закарпатських українців з’єднатися з Україною в соборній державі. Після закінчення з’їзду закарпатську делегацію прийняв президент Західно-Української Народної Республіки Євген Петрушевич (1863 – 1940), якому голова У(Р)ЦНР в Хусті М. Бращайко урочисто вручив резолюцію з’їзду з проханням передати її Головному Отаманові Армії Української Народної Республіки Симону Петлюрі та на її підставі домогтися на Мирній конференції в Парижі приєднання Закарпаття до України».
Резолюція, ухвалена одноголосно з’їздом закарпатських українців в Станіславові 1 травня 1919 року, була підписана М. Бращайком та І. Волощуком від Закарпаття та К. Кисілевським і І. Ставинським від Галичини. У чотирьох її розділах йшлося про наступне: 
«I. З’їзд закарпатських українців в Станиславові дня 29 – 30 цвітня – 1 мая 1919 р. шле Українській Армії на руки Головного Отамана Симона Петлюри привіт і щиру подяку за геройську оборону самостійности Української Народної Республіки.
II. 1. З’їзд закарпатських українців згідно з постановою Всенародних Зборів Закарпатських українців в Хусті з 21 січня 1919 р. обстоює з’єдиненє усіх українських земель в одну державу в формі Народної Республіки і протестує рішучо проти наїзду чужинців на територію Закарпатської України.
2. З’їзд звертається до провідників Соборної України, щоб она внесла протест проти цього наїзду до Держав Порозуміння.
3. З’їзд взиває усіх Українців Закарпаття, щоб спільно боролися за самостійність Української Держави та за дійсне прилучення своєї області до тої Держави.
4. З’їзд звертається до всіх Українців Придніпрянщини, Галичини і Буковини з зазивом допомогти Закарпатській Україні в їй боротьбі за визволення з ворожого ярма.
5. З’їзд звертається з проханням до Високої Директорії, Міністерії Української Народної Республіки та Секретаріяту Західної Області У.Н. Республіки поспішити якнайскоріше з видатною помочією в організації Закарпатської України та з харчами для голодуючого населення.
6. З’їзд домагається, щоби допустити до місії на Паризьку конференцію двох заступників закарпатських українців і уможливити їм якнайскорше виїзд до Парижу.
III. 7. З’їзд стверджує конечність організації кооператив на Закарпатській Україні та просить Дніпро-Союз, як централю споживчих товариств, обняти своєю діяльністю Закарпатську Україну.
IV. 8. З’їзд просить Високу Директорію, зглядно Міністерство Народної Освіти заопікуватися народною освітою в Закарпатській області, а саме:
а) призначити на народну освіту в Закарпатській Україні відповідний фонд;
б) подбати о відповідну шкільну книгу, як також о книжочки загальноосвітнього змісту та часописів для народа;
в) установити стипендії для образовання учнів кандидатів із Закарпатської області.
9. З’їзд висказує подяку Молодій Громаді і єї угро-українській секції за дотеперішню хосенну діяльність в організації культурно-освітнього життя на Закарпаттю та просить Секцію:
а) щоби дала почин до створення окремої інституції, яка би зайнялася організацією закарпатських Українців в ширшім розумінні;
б) щоби припильнувала ухвал з’їзду». 
Необхідно погодитись із твердженням М. Мушинки, що «для історії Закарпаття Резолюція З’їзду закарпатських українців у Станіславі має виняткове значення. В революційному 1919 році цей з’їзд був останньою спробою возз’єднання Закарпаття з незалежною Україною». Слід також відзначити, що, незважаючи на труднощі, Велика Україна допомагала Закарпаттю харчами. З ініціативи С. Петлюри на Гуцульщину були відправлені декілька вагонів хлібної муки. На білих мішках великими літерами було написано «Україна». Як пригадував С. Клочурак, «місцеве населення довго зберігало ті міхи, як доказ багатства на Україні. Уряд УНР за надіслані харчі не вимагав ніякої плати: то був дар України гуцулам». 

1.4. Перший політичний орган – Центральна Руська Народна Рада

Центральна Руська Народна Рада як надпартійний представницький орган в Закарпатті була створена 8 травня 1919 року в Ужгороді, об’єднавши всі народні ради краю, з метою вирішення державно-територіальної приналежності краю. Серед місцевих рад найбільшою активністю й чіткою позицією виділялися Ужгородська, Хустська і Пряшівська народні ради. Спочатку Центральна Руська Народна Рада об’єднувала як українофільських, так і русофільських діячів. Її головою був обраний Антоній Бескид, а його заступниками Августин Волошин, Михайло Стрипський, Михайло Бращайко.
Саме ці та інші представники взяли на себе роль провідників (політичної еліти) закарпатської спільноти, якій судилося прийняти значної ваги рішення – добровільне входження краю до складу новоствореної держави Чехословацької Республіки. Це рішення далося не просто, оскільки більшість населення все ж тяготила до возз’єднання краю з іншими українськими землями. Однак, внаслідок надзвичайно несприятливих політичних умов це бажання не було реалізоване (УНР потерпало від наступу більшовицьких, а ЗУНР – польських військ). До того ж, утворення соборної України (великої географічно й політично) не було вигідним для багатьох тогочасних її сусідів. У такій ситуації єдиним вірним рішенням, що давало прогресивні перспективи розвитку краю, стало приєднання до слов’янської демократичної країни – Чехословаччини. Це сталося у травні 1919 року, коли Центральна Руська Народна Рада ухвалила рішення об’єднатися «з Чехословацьким народом на основі повної національної автономії». Виступаючи на засіданні Ради, Михайло Бращайко недвозначно заявив, що «420 делегатів із всіх частин Карпатської України вирішили приєднати Угорську Русь до України. Цю злуку неможливо здійснити внаслідок несприятливих воєнних подій. Але це серце і душу народу не змінить». Більшість політичних діячів Закарпаття, як і весь народ, розцінювали включення краю до Чехословаччини, як тимчасове явище.
Таким чином, тільки неможливість возз’єднати Закарпаття з Україною привела до того, що стало можливим включення краю до Чехословацької Республіки. Це рішення сточленна делегація на чолі з Августином Волошином передала президенту Чехословаччини Томашу Масарику. Дане питання обговорювалося на Паризькій мирній конференції. Однак, численні спроби української делегації не принесли успіху, бо Верховна Рада вже 16 серпня категорично вирішила — Закарпаття опиниться в межах Чехословаччини. 10 листопада 1919 року на конференції в Сен-Жермені під Парижем це питання було вирішено остаточно.
До другої половини 1920-х років Центральна Руська Народна Рада залишалася єдиним політичним органом, який виражав політичну волю і думку українського громадянства. Після виникнення в Закарпатті перших політичних партій її роль почала занепадати, а діяльність була паралізована.
Пожвавлення суспільно-політичного життя в Закарпатті у другій половині 1930-х років зумовило необхідність відродження Центральної Руської Народної Ради, однак внаслідок існування чіткої національно-політичної двоблокової (українофільська і русофільська) багатопартійної системи у краї виникли дві народні ради. Якщо русофільські партії та їх лідери об’єдналися в Центральній Руській Народній Раді, яку очолив Андрій Бродій, то українські політики Закарпаття, вважаючи себе її правонаступниками зразка 1919 – 1920 років, назвали своє об’єднання Перша Руська (Українська) Центральна Народна Рада (ПР(У)ЦНР). До неї ввійшли представники політичних партій, товариств і організацій українського напрямку Закарпаття. Коли роль політичних партій у краї почала занепадати (1937 – 1938 роки), саме ПР(У)ЦНР стала виразником політичної волі місцевого населення. Обидві народні ради прийшли до консенсусу 8 жовтня 1938 року, коли утворили перший автономний уряд Підкарпатської Русі. 
21 жовтня 1938 року ПР(У)ЦНР опублікувала Маніфест «Громадяни і громадянки!» з вимогами до державної влади про забезпечення політичної та економічної самостійності краю. Його підписали 54 активісти Першої Руської (Української) Центральної Народної Ради, серед яких були Августин Волошин, Августин Штефан, Михайло Бращайко. Степан Клочурак, Федір Ревай, Юрій Бращайко, Андрій Ворон, Дмитро Німчук, Василь Гренджа-Донський, Ірина Невицька та ін. 26 жовтня 1938 року автономний уряд очолив голова ПР(У)ЦНР Августин Волошин. З цього часу розстановка політичних сил остаточно перемінилася на користь українців. Після заборони діяльності політичних партій у краї (29 жовтня 1938 року) русофільська ЦРНР фактично перестала діяти. У свою чергу ПР(У)ЦНР, або як ще її називали Українська Національна Рада, існувала і надалі як надпартійний представницький національний форум, вирішуючи найсуттєвіші соціально-політичні та культурні проблеми краю. Після 2 листопада 1938 року і до 15 березня 1939 року резиденція ПР(У)ЦНР знаходилася в місті Хуст. Перша Руська (Українська) Центральна Народна Рада припинила своє існування внаслідок окупації Закарпаття угорськими військами (17 березня 1939 року).
Таким чином, тільки неможливість возз’єднати Закарпаття з Україною привела до того, що стало можливим включення краю до Чехословацької Республіки. Це визнав й історик-русофіл Аллойс Раушер: «План встановлення незалежної України впав, а разом з ним бажання і вимоги Хустської народної ради...». Уже згадуваний П. Стерчо підкреслив, що «закарпатські українці, по програних визвольних змаганнях України, вибрали ЧСР тільки як менше зло в порівнянні з Мадярщиною та Румунією, як на той час одинокі виходи. Але це сталося – і це мусимо підкреслити, – під тиском, а не зі щирої волі народу». До цього ж слід додати, що президент Т.Масарик обіцяв надати Закарпаттю найширші права. М.Кондратович, автор популярної закарпатської історії, писав, що «... подкарпатські русини, як автономна одиниця самовільно приключаються к чесько-словенськой республіці з тим, що руська автономна країна в заграничних, воєнних і фінансових справах спільно управляється, а в прочих ділах управляє самостійно, своїми урядами і своїм Сеймом...». 
Прийняте 8 травня в Ужгороді рішення сточленна делегація на чолі з А. Волошином передала президенту Чехословаччини Т. Масарику. Дане питання обговорювалося на Паризькій мирній конференції. Відомий український історик Ілько Борщак, маючи доступ до архівних матеріалів, що залишилися після закінчення конференції, по свіжих слідах написав змістовну працю «Карпатська Україна у міжнародній грі». В ній вміщено документ, який свідчить про те, що навіть у майже неможливих і безнадійних умовах делегація УНР була до кінця вірна рішенню злуки і заявила рішучий протест спробам відірвати Закарпаття від Соборної України:
«Вимагаючи комітатів Мараморош, Угочо, Берегово, Ужгород, Земплен, частина Сепеш, український народ виходить з таких засновків:
1. Абсолютна більшість всієї людності – українці.
2. У минулому ця територія належала до Галицько-Волинського князівства.
3. Усі 100 членів Ради, скликаної 21 січня в Хусті, у один голос рішили прилучитися до Великої України...
4. Українські війська згідно з бажанням людності, вже зайняли частину названої території».
Цікаві думки з приводу правомірності возз’єднання Закарпаття з ЗУНР висловив відомий український історик О. Карпенко: «Отже, формально ніби все витримано: Закарпаття – складова частина Української Держави (ЗУНР). І все ж цього було недостатньо для норм міжнародного права, бо досить нагадати, що з XI ст. Закарпаття входило до складу Угорщини, і навіть коли в лютому 1918 року під час Берестейських мирних переговорів делегація Української Центральної Ради зажадала повернення його до складу України, угорський міністр закордонних справ граф Оттокар Чернін і його німецький колега Ричард фон Кюльман цілком чітко заявили, що про це не може бути й мови. Отже і УНРада, і українські політичні лідери Закарпаття відчували недостатню легітимність Акта від 19 жовтня щодо Закарпаття. Потрібна була постанова більш представницького органу, який репрезентував би волевиявлення якщо не всього, то хоча б переважної більшості населення краю. Тим паче, що звідусіль надходили відомості про бажання закарпатців бути в складі єдиної України, тож Акт про прилучення Закарпаття до Української Держави, утвореної 19 жовтня 1918 р., міг розглядатися лише як важливий крок до цього». 
Польський вчений П. Журавський-Граєвський писав, що «можливості української делегації обмежував той факт невизнання її мирною конференцією за репрезентанта карпаторуської людності, а її ноти не поміщені в матеріалах... Представником людності Підкарпатської Русі визнано в Парижі карпаторуську делегацію з Жатковичем на чолі». Численні спроби української делегації не принесли успіху, бо Верховна Рада вже 16 серпня категорично вирішила – Закарпаття опиниться в межах Чехословаччини. 10 листопада 1919 року на конференції у французькому Сен-Жермені це питання було вирішено остаточно.

1.5. Приєднання Закарпаття до Чехословаччини

Отже, після розвалу Австро-Угорської монархії, на Закарпатті посилився рух за возз’єднання з Україною. Однак, необхідно визнати, що спочатку на цих позиціях стояли тільки представники Хустської народної ради на чолі з М. Бращайком та найбільш революційного куточку на Закарпатті – Гуцульщини. Поряд з проукраїнською мали місце проугорська та прочехословацька орієнтації, остання з яких, врешті-решт, перемогла. Її перемога пояснюється багатьма факторами, головний з яких полягав у поразці визвольних змагань українців, зокрема ЗУНР. Необхідно відзначити, що значний вплив на формування національної свідомості закарпатських українців робили галичани. Є всі підстави стверджувати, що перебування на території краю військ українського січового стрілецтва, а згодом УГА, привертали увагу закарпатців до загальноукраїнських проблем, формували більш чітке ставлення до Соборної України, ідея якої викристалізувалася в 1918 – 1919 років. 
Українська ідея на Закарпатті швидко прогресувала, що й вилилось у вікопомні рішення 21 січня 1919 року, коли 420 делегатів від усіх куточків Закарпаття прийняли на Всезакарпатському конгресі в Хусті рішення про возз’єднання з Україною. Особливо послідовними в проукраїнській орієнтації були тогочасні лідери українства в Закарпатті брати Михайло і Юлій Бращайки та голова Ясінянської народної ради Степан Клочурак. Закарпаття (Угорська Русь, Карпатська Русь, Закарпатська Україна) фігурувало у всіх основних документах ЗУНРу, в тому числі й у Конституції УНР. Разом з тим, необхідно визнати, що лідери ЗУНР – УНР нерідко видавали бажане за дійсне. Вирішення закарпатської проблеми було передане міжнародним інстанціям, які визначилися однозначно: край повинен ввійти до складу щойноутвореної Чехословаччини. Діяльність делегацій ЗУНР і УНР на Паризькій мирній конференції була формальною, з якою, фактично, не рахувалися тогочасні провідні держави. 
Після поразки національно-визвольних змагань у 1918 – 1919 роках державно-правовий статус Закарпаття пройшов своєрідну еволюцію, основними етапами якої були: а) автономія в складі Угорщини згідно з законом №10 «Руська Крайна» від 26 грудня 1918 року; б) рішення Всезакарпатських народних зборів (Хустський конгрес) від 21 січня 1919 року про возз’єднання краю з УНР; в) автономія в складі ЧСР згідно з рішенням Сен-Жерменського мирного договору від 10 вересня 1919 року. Питання приналежності історичного Закарпаття (Підкарпатської Русі) до Чехословаччини остаточно врегулював мирний трактат в Сен-Жермені. Державно-правовий статус Закарпаття визначався статтями 10 – 13 названого договору:
Стаття 10: «Чехословаччина зобов’язується, що зорганізує територію південнокарпатських русинів в кордонах, визначених Головними союзними і об’єднаними державами в межах чехословацької держави як адміністративну одиницю, якій буде надано найширше самоуправління, сумісне з цілісністю чехословацької держави.
Стаття 11: Територія південнокарпатських русинів буде мати сейм самоуправління. Цей сейм буде мати законодавчу владу у справах мовних, шкільних та релігійних, а також в питаннях місцевого самоуправління та у всіх інших питаннях, який буде наділений законами чехословацької держави. Губернатор русинської території буде призначений президентом Чехословацької Республіки і буде відповідальний русинському сейму.
Стаття 12: Чехословаччина погоджується, щоб службовці на русинській території призначались, по можливості, з-поміж населення цієї території.
Стаття 13: Чехословаччина гарантує території русинів справедливе представництво в Законодавчих зборах Чехословацької республіки, до яких ця територія буде посилати депутатів, обраних на підставі конституції Чехословацької республіки. Ці депутати, однак, в сеймі Чехословаччини не будуть мати права голосу в жодних законодавчих питаннях, які віднесені до компетенції русинського сейму».
Уряд Чехословаччини, виконуючи рішення Сен-Жерменського договору, ввів основні положення ст.10 – 13 до Конституції ЧСР, прийнятої 29 лютого 1920 року (ст.3, п.1 – 9). Ця Конституція юридично закріплювала державно-правове становище Закарпаття в рамках Чехословаччини. Необхідно погодитись з міркуваннями В.Шандора, що «між постановами Сен-Жерменського договору і Конституцією ЧСР у справі автономії є, однак, поважні розходження, як також і помилкова інтерпретація». Так, зокрема, у параграфі 3 Конституції ЧСР констатується, що «на чолі Підкарпатської Руси є губернатор, іменований президентом Чехо-Словацької Республіки на внесок уряду і є відповідальний також Сойму Підкарпатської Руси». «Мирний договір, – писав В.Шандор, – ясно постановляє, що Губернатор краю іменується президентом держави, але зовсім не передбачає, що «на внесок уряду», тобто центральної влади у Празі. З логіки Сен-Жерменського договору випливає, що президент республіки призначає губернатора на пропозицію Сойму Підкарпатської Руси і він є відповідальний перед Соймом. Призначення губернатора президентом республіки за пропозицією празького уряду ставить його в повну залежність від влади у Празі, чим віднімаються йому його автономні привілеї. У такому випадку губернатор стає вищим державним урядовцем, якого празький уряд може будь-коли замінити іншою особою. Це міняє цілий смисл Мирового договору про «якнайширшу автономію, сумісну з цілісністю держави». На цьому порушення Сен-Жерменського договору не закінчувалися. 20 квітня 1920 року цивільну владу в Підкарпатській Русі було передано віце-губернатору, що переконало Г. Жатковича у фікції його губернаторської посади і змусило емігрувати в США. Причому посаду віце-губернатора посів чех Я. Брейха.
Згідно із ст.3 Конституції ЧСР від 29 лютого 1920 року віце-губернатор спільно з губернатором підписував усі урядові акти. Отже, фактично, в його руках була зосереджена вся повнота влади на Підкарпатській Русі. Губерніальна рада складалася з губернатора, віце-губернатора, 10 обраних членів і 4 членів, призначених урядом ЧСР за пропозицією губернатора. Генеральна рада розглядала всі питання, які стосувалися Підкарпатської Русі. Із вищесказаного видно, що «державно-правові акти (пп.10 – 13 договору від 10 жовтня 1919 року, генеральний статут, конституція та інші), хоч на словах і «гарантували» автономію для Закарпаття, на ділі ж були законодавчими актами, які замість того, щоб забезпечити автономію краю, тут же обмежували її».

ЧАСТИНА 2.
УКРАЇНСЬКІ ПОЛІТИЧНІ ПАРТІЇ НА ШЛЯХУ 
ДО ДЕРЖАВНОСТІ КАРПАТСЬКОЇ УКРАЇНИ

2.1. Ідеологічне і партійне структурування проукраїнського спектру

Новий політичний етап покликав мешканців Закарпаття (у цей час регіон отримав офіційну назву – Підкарпатська Русь) активно включитися в політичне життя і стати політичним суб’єктом післявоєнного світоустрою. Зокрема, новим для населення було те, що політична дійсність 1920–30-х років базувалася на підвалинах демократичного суспільства. А становлення багатопартійної системи дало поштовх різнобічному розвитку політичної думки, ідейної боротьби та політичної культури в цілому. На практиці почалося становлення нової політичної еліти, представники якої (громадсько-політичні лідери Г. Жаткович і А. Бескид (губернатори Підкарпатської Русі), А. Волошин та ін.) висунули пріоритетне питання відстоювання дієвої автономії. Чехословацька політична система мала усі характерні риси демократичного суспільства, що перш за все виражалося в дієвості плюралізму, відповідальності за реалізацію законодавчих основ, практиці політичного рівноправ’я, формування підвалин дієвого громадянського суспільства. Процес залучення громадян до державно-політичного розвитку проходив крізь призму представницької демократії, посередниками якої виступали політичні партії. Багатопартійна система, яка мала як позитивні, так і негативні ознаки сприяла більш швидкому залученню народних мас до державної політики.
Трансформація політичної системи, а тим більше її стабілізація та поступова адаптація до неї закарпатських регіональних політичних інститутів стала значним кроком уперед у порівнянні з попередніми спробами подібного характеру. Навіть незважаючи на певну половинчастість цього процесу прогрес у політичних поглядах, політичній свідомості місцевих громадян був очевидним. Особливості ж національного державотворення Карпатської України кінця 1930-х років змушують зробити висновок про значне зростання державотворчих поглядів закарпатських українців, які в повну силу заявили про себе як про політичну націю.
Унаслідок цих змін особливим чином проявилася у міжвоєнний період і політична думка Закарпаття. Упродовж 1920 – 30-х років викристалізувалися два ключові політичні блоки, в середовищі яких формувалася політична ідеологія ‒ 1) українофільської; 2) русофільської орієнтацій. Два напрями вели між собою гостру суперечку щодо національної ідентичності жителів регіону та їх політико-державного самовизначення.
Українофільська орієнтація формувалася навколо двох напрямів, які все ж мали однакову ціль – єдність української нації в одній державі: 
1)	поміркованої групи старої інтелігенції, яка очолила державотворчі змагання 1918 – 1919 років і досягла вершини із здобуттям незалежності Карпатської України в 1939 році (А. Волошин, брати М. і Ю. Бращайки, брати Ф. і Ю. Реваї та ін.);
2)	радикально-націоналістичної молоді, яка пройшовши хороший патріотичний вишкіл у міжвоєнний період, захопилася ідеологією українського націоналізму й була готова зі зброєю в руках захищати українську незалежність й також приклала зусиль до здобуття незалежності Карпатської України (С. Росоха, І. Рогач та ін.).
Як ідеологічно-політична течія, українофіли ідейно спиралися на традиції народовців ХІХ століття. Соціальною базою течії стала національна творча інтелігенція, частина греко-католицького духовенства, значний педагогічний загал. Центром практичного єднання українофілів Закарпаття стала Перша Руська (Українська) Центральна Народна Рада (ПР(У)ЦНР) – надпартійне об’єднання провідних політиків-українців, а також українські політичні партії, культурно-національні громадські організації, серед яких авторитетом виділялися Товариство «Просвіта» й молодіжний «Пласт». Наприкінці 1930-х років українська політична течія в Закарпатті перемогла опонентів і стала готовою для реалізації своєї цілі – створення національної держави у формі республіканської Карпатської України. 
Головною ж базою реалізації політичної ідеології стали українські політичні партії, які пройшли складний шлях у напрямку вибудови політичної незалежності Карпатської України та її державницьких основ. Період їх становлення і розвитку в Закарпатті мав свої особливості. Вони полягали в об’єктивних та суб’єктивних передумовах його зародку, своєрідному політично-партійному «природному відборі» і, що найважливіше, – в кінцевому результаті. Іншими словами, період розвитку крайових українофільських політичних партій можна поділити на три основні етапи, перший з яких припав на час, коли завершилася Перша світова війна і місцеві жителі отримали політичні права та свободи, що гарантувалися Конституцією Чехословацької Республіки 1920 року. Наслідком цього стало створення перших політичних партій, у тому числі української орієнтації. Саме у цей час зародилися політичні сили, які визначалися із політично-національною спрямованістю і почали боротьбу за реалізацію своїх планів. Упродовж цього періоду лідери українського руху займалися пошуком солідних союзників у Празі, щоб мати можливість впливати на долю краю через своїх представників у сенаті і парламенті. Однак ставлення до Закарпаття чехословацької влади, яка не бажала проводити активне реформування суспільно-політичного життя в краї, змушувало автономні сили змінювати свою тактику і все гостріше вимагати виконання центром даних зобов’язань. 
Другий етап – це середина 1920-х – осінь 1938 років. Це був час важкої боротьби за виживання в багатопартійній політичній системі, структурно-організаційного змужніння організацій і висунення ними більш конкретних цілей. На цьому історичному відрізку викристалізовується національний елемент партійних організацій. 
І, насамкінець, третій етап (осінь 1938 – весна 1939 років) збігся із процесом «довершеності», еволюцією партійної організації у державний інститут політичної системи та його ліквідації. Саме на третьому етапі розвитку політична активність партій українського спрямування, яка проводилася майже двадцять років до цього, досягла своєї вершини і показала свою структурно-організаційну і політично вивірену спроможність з’єднати партійні сили і очолити державне будівництво та керівництво Карпатської України. Тому в цілому політична історія Закарпаття 20 – 30-х років ХХ століття мала певні, відмінні від інших українських земель, особливості розвитку.

2.2. Ідеологічні противники українства

Український політичний рух розвивався у надзвичайно гострій боротьбі зі своїми ідеологічними й політичними опонентами – русофілами, котрі мали сильні позиції в Закарпатті й, в цілому, негативно ставилися до будівництва української держави в Карпатах. Щоправда, деякі провідні представники русофільського руху були готові йти на компроміс у цьому питання. Та все ж, потужна зовнішньополітична підтримка цього руху спрямовувала його на антиукраїнську діяльність.
Русофільська ідеологія, як і політична думка, не була однорідною і підживлювалася внутрішніми течіями, які в цілому, на перший погляд, визнавали спільну ідею – крайовий автономізм і автохтонність місцевого «руського» населення. 
Однак, перша течія, яку складали русофіли, відстоювала ідею, що місцеве населення – «карпатороси» – це частина російської нації. Їхня мотиваційна ідея базувалася на тому, що географічна відірваність краю від Росії є тимчасовою, і завдяки їхнім зусиллям необхідно відновити національну єдність: «должны почувствовать свою глубокую внутреннюю связь с руським народом, с Россией». Така думка мала значну кількість прихильників, особливо у другій половині 1930-х років. Не останню роль у цьому русі відігравали білоемігранти (російські політичні та військові втікачі, котрі змушені були покинути Росію після завершення громадянської війни (1918 – 1920) та встановлення комуністичної диктатури), інші політичні біженці (противники більшовизму), кадети, есери та інші, а також москвофіли з Галичини, Буковини та інших регіонів колишньої царської Росії. Тому, цілком природно її джерела слід шукати в ідейних витоках класичного москвофільства (хоч остання назва в Закарпатті не прижилася).
Русофільські тенденції поширювалися переважно серед старших представників закарпатської інтелігенції, серед яких переважали педагоги та греко-католицьке духовенство. Ідейним натхненником русофільства стала постать будителя-просвітника другої половини XIX століття О. Духновича. 
Русофіли гуртувалися навколо надпартійного органу Центральної Руської Народної Ради (ЦРНР), русофільських політичних партій та культурно-освітніх громадських організацій, провідним серед яких було «Общество імені О. Духновича» (створене у 1923 р.), хоча і тут єдності не мало (вживання різних термінів «руський» і «русский» ілюструє і зміст ідеологічних протиріч цієї течії). 
Інша група русофільської течії – русинофіли – вважала, що місцеве населення – це виключно корінні русини (або руські люди, але не росіяни!), які століттями проживали в Карпатах і не здійснювали яку-небудь велику міграцію, не асимілювалися з іншими народами і маю власну національно-культурну ідентичність, а відтак і претендують на політичну самостійність. Вони вважали себе автохтонами і єдиними законними господарями цієї землі. Їх ще називали «тутешняки» (існувала Партія незалежних автохтонів (тутешняків»). Пропагуючи історичну спадщину, вони намагалися вкоренити місцевому населенню ідею автохтонності саме русинів, а не рутенів чи карпаторосів. Серед лідерів традиційна знаходилася частина вчителів і духовенство, які намагалися поширити свої ідеї переважно на селянство.
Однак значного впливу як на суспільні процеси, так і на формування політичної думки вони не мали. Щоправда, для чехословацької політичної влади ця «нейтральна» група була вигідна (чим і користалися), оскільки послаблювала силу опозиції як українофілів, так і русофілів. До цього напрямку також входили громадяни «мішаної» угроруської «національності», передусім священики, службовці і вчителі, які залишилися на старих посадах уже в новій політичній ситуації, за трансформованої суспільно-політичної системи, однак свідомо дотримувалися ідейних позицій угорського реваншизму, повернення території історичного Закарпаття у лоно Святостефанської коронної імперії (Угорське королівство). Вважаючи угорців спорідненою нацією, вони намагалися реанімувати процес творення «угрорусів» і в 1939 – 1944 роках. Представники цієї групи відіграла у міжвоєнне двадцятиріччя ще одну роль, а саме в тому, що її представники виступили активними посередниками в справі реалізації своїх планів щодо краю між політичними колами Угорщини і політичними діячами, партіями та організаціями русофільського напрямку, які існували на території тодішньої Підкарпатської Русі. В наукових колах такий рух прийнято називати «п’ятою колоною».
Загалом русофільство було значною політичною силою і, незважаючи на деякі відмінності, мало спільні риси. Насамперед, це негативне ставлення до проукраїнських політичних і культурно-національних змагань місцевого населення, ситуативна опозиційна діяльність щодо чехословацької державної влади та її централізованої політики в регіоні. І якщо в першій половині 1920-х років ці ідеї знаходилися на початковому етапі, тобто в зародковому стані, то з часом русофільські політичні сили дедалі активніше і жорсткіше виступали проти українофілів, опозиція до чехословацької влади набувала гострішого характеру, а їх політична орієнтація все більше схилялася до співпраці з іноземними політичними колами (Угорщина, Польща), що врешті-решт бажаних дивідендів не принесло.
Процес становлення та розвитку русофільських політичних партій Закарпаття в 20 – 30-х роках ХХ століття був своєрідним і неадекватним. Його особливості полягали перш за все у тому, що русофільські сили не були однорідною політичною масою. Тут існували різні специфічні напрямки, які в цілому, на перший погляд, визнавали спільну ідею – крайовий автономізм і автохтонність місцевого «руського» населення. Проте одна частина з них – русинофіли – вважала, що до такої категорії належать корінні русини, які століттями проживали в Карпатах і не здійснювали яку-небудь велику міграцію, не асимілювалися з іншими народами. Вони вважали себе єдиними власниками цієї землі. До них належала невелика кількість селян і міських жителів.
Друга категорія місцевого населення, яке прихильно ставилося до русофільського руху, вважала себе частиною російської нації. Їхня мотиваційна ідея базувалася на тому, що географічна відірваність краю від Росії є тимчасовою, і завдяки їхнім зусиллям цю ситуацію необхідно виправити. Така ідея мала більшу кількість прихильників, особливо у другій половині 1930-х років. Не останню роль у цьому русі відігравали білоемігранти, інші політичні біженці (противники більшовизму), кадети, есери та інші, а також москвофіли з Галичини, Буковини та інших регіонів колишньої царської Росії. 
Третя категорія русофільського руху – жителі краю «мішаної» угорської національності, передусім священики, службовці і вчителі, які залишилися на старих посадах уже в новій політичній ситуації, за трансформованої суспільно-політичної системи, однак свідомо дотримувалися ідейних позицій угорського реваншизму, повернення території історичного Закарпаття у лоно Святостефанської коронної імперії. Ця категорія відіграла у міжвоєнне двадцятиріччя ще одну роль, а саме в тому, що її представники виступили активними посередниками в справі реалізації своїх планів щодо краю між політичними колами материнської Угорщини і політичними діячами, партіями та організаціями русофільського напрямку, які існували на території тодішньої Підкарпатської Русі. В наукових колах такий рух прийнято називати «п’ятою колоною».
Вся ця людська маса загалом була великою політичною силою і, незважаючи на деякі відмінності, мала спільні риси. Насамперед, це негативне ставлення до проукраїнських політичних і культурно-національних змагань місцевого населення, опозиційна діяльність щодо чехословацької державної влади та негативна позиція щодо її централістської політики в краї. І якщо в першій половині 1920-х років ці ідеї знаходилися на початковому етапі, тобто в зародковому стані, то з часом русофільські політичні партії все активніше виступали проти українофілів, опозиція до чехословацької влади набувала все гострішого характеру, а їх політична орієнтація все більше схилялася у бік співпраці з іноземними політичними колами, що врешті-решт бажаних дивідендів не принесло.
Тому еволюцію русофільських політичних організацій пропонуємо досліджувати через призму хронологічної поетапності, що характерно вказувала на спільні ознаки політико-партійної розбудови. Перший етап, що охоплює період 1919 – 1924 років, дав можливість хаотично, майже без будь-яких перешкод з боку політичної влади, формувати зовсім різні за ідеологічним статусом партійні структури, які у свою чергу фактично формально притримувались законодавчих основ чехословацької держави. У цей час, внаслідок розбудови багатопартійної системи в цілому в Чехословаччині, у краї зокрема з’явилися як автономні, суто крайові політичні організації, так і філії загальнодержавних партій. На цьому етапі всі згадані політичні сили виражали свою лояльність до чехословацької влади при умові визнання нею політико-правових зобов’язань щодо Закарпаття, покладених в основу як міжнародних договорів (перш за все Сен-Жерменського договору), так і Конституції Чехословацької Республіки 1920 року.
Міжпартійна боротьба та суперечки політичних лідерів зводилися до пошуку об’єднавчого центру політичних сил краю. Через це характерними для того часу були міжпартійні блокування, організаційні об’єднання тощо. Проте внаслідок особистих непорозумінь лідерів партій, а також намагання чехословацької державної влади підпорядкувати своєму впливу русофільський рух, відбувалося повільне формування політичних організацій в якісному розумінні понять, а не кількісному, а також пошук інших шляхів реалізації політико-суспільних завдань тогочасності, передусім вигідних для празької влади. Великий вплив на цей процес мали і парламентські вибори, які проводилися в краї під повним контролем відповідних державних політичних структур, і які в повну силу використовували весь арсенал державної підтримки та адміністративного ресурсу. Тому період 1919–1925 років був деякою мірою визначальним для політичного групування русофільських організацій, які чим далі, тим все більше намагалися позбутися цього контролю і дедалі більше шукати собі як внутрішніх, так і зовнішніх союзників – противників офіційної Праги. Треба підкреслити, що не останню роль у такій ситуації відіграло й небажання владних структур реалізовувати намічені перспективними планами щодо Закарпаття суспільно-політичні реформи. 
Ще більше поглибилися розбіжності між центром і автономними русофільськими партіями в наступний період, який охоплює 1925 – 1934 роки. У цей час чехословацьку державу, як і інші європейські країни, поглинула світова економічна криза, яка негативно вплинула на можливості державної влади проводити насправді ефективну регіональну політику. Питання суспільно-економічної бідності, промислової відсталості, яке все більше віддаляло час консолідації, спричинило поглиблення й політичної кризи. Тому пріоритетним завданням русофільських партій стає політична боротьба за автономію на межі прихованої опозиційності. Поступовий вихід із економічної кризи не змінив їх позицій. У такій ситуації кризові явища у суспільстві все відчутніше сприяли бажанням русофільських політичних організацій опиратися на зовнішньополітичні чинники. З іншого боку, на цьому етапі відбувалося своєрідне партійно-політичне розшарування і боротьба всередині напряму. Відсутність єдиного, і найважливіше, дієвого координаційного центру русофільських політичних сил сприяла подальшому хаотичному росту кількості партій, якісний рівень яких не відповідав змісту поняття «політичної партії».
Третій етап (1935 – 1939 роки) став свого роду кульмінаційним у діяльності партій русофільської орієнтації, оскільки вони не спромоглися спільними зусиллями вплинути на перебіг політичних подій і вирішити пріоритетні питання тогочасного суспільно-політичного життя краян. Натомість на місце проблеми першочергового вирішення поступово виходить античехословацька політика. Це було викликано як зовнішніми (великодержавні плани гітлерівської Німеччини та її сателіта Угорщини, а також активізація античехословацької політики Польщі), так і внутрішніми умовами тогочасності (поява на політичній арені потужної організації Степана Фенцика – Руської Національно-Автономної Партії (РНАП), боротьба за лідерство в русофільському колі між РНАП і Автономним Земледільським Союзом тощо). Здавалося, що активізація Центральної Руської Народної Ради (ЦРНР) як об’єднавчого центру русофілів і надпартійного координаційного органу приводить до посилення їх позицій у краї і врешті-решт, внаслідок необхідного порозуміння з проукраїнськими політичними силами – до становлення першого автономного уряду. 
Проте політика, яку вони проводили до цього часу і навіть тоді, коли більшість у крайовому уряді знаходилася в руках русофілів, дискредитувала весь автономний рух і призвела до нищівної поразки, втрати довіри з боку влади Чехословацької Республіки. Русофільські лідери позбулися свого привілейованого становища у владних структурах, а їхні політичні партії і друковані органи були заборонені. Свої позиції вони зуміли повернути тільки через втручання у політичний процес міжнародних чинників, а саме затвердження положень Віденського арбітражу від 2 листопада 1938 року, внаслідок чого частина закарпатської території відійшла під юрисдикцію Угорщини, а русофільські партії продовжували свою діяльність як кишенькові структури угорських політичних сил.

2.3. Виникнення політичних партій української орієнтації

Початки становлення політичних партій українського спрямування треба відносити до періоду державно-правового оформлення історичного Закарпаття у складі Чехословацької Республіки під назвою Підкарпатська Русь. Ще у кінці 1917 – на початку 1918 років на батьківщину повернулося багато колишніх військових полонених, які перебували в Україні. Нові враження про життя за Карпатами закріплювали почуття національної приналежності закарпатських русинів до українського народу. Відчуваючи наближення неминучого розпаду Австро-Угорської монархії, частина місцевої інтелігенції та греко-католицького духовенства почали шукати шлях, який привів би до об’єднання краю з материнською Україною. Так, у вересні 1918 року на одному з таємних зібрань було вирішено розпочати підготовку акції злуки. Серед членів цієї групи виділялися відомі пізніше громадсько-політичні діячі українського спрямування Августин Волошин, Василь Гаджега, Іван Фленько та інші. 
У жовтні того ж року за дорученням цієї групи інтелігентів професор Августин Штефан провів кілька ділових зустрічей, під час яких із українськими послами у Відні обговорювався найоптимальніший спосіб об’єднання історичного Закарпаття з Україною. Після цього було вирішено подати пропозиції цивілізованим демократичним шляхом у формі постанов регіональних Руських Народних Рад, серед яких – Хустська (2 листопада 1918 року), Любовнянська (8 листопада 1918 року), Свалявська (8 грудня 1918 року), Мараморош-Сигетська (18 грудня 1918 року) Народні Ради. Виступили з ідеєю приєднання Закарпаття до України. А рішення Всенародного Конгресу Угорських Русинів у Хусті 21 січня 1919 року ще раз підтвердило бажання закарпатців жити і творити в Соборній Україні, однак зовнішні чинники завадили реалізувати заплановане. У такій ситуації був знайдений інший можливий варіант політичного розвитку краю – у складі Чехословацької Республіки, про що свідчать протоколи загальних зборів Народних Рад і перших п’яти засідань Центральної Руської Народної Ради. На цей час процес національного самоусвідомлення місцевого населення краю вже почався. Воно пробудилося до державно-політичного життя і почало утверджувати, зважаючи на можливості, проукраїнську орієнтацію.
Один із важливих моментів становлення партійно-організаційної структури проукраїнського спрямування в Підкарпатській Русі на початку 20-х років ХХ століття, на нашу думку, полягав у об’єднанні українських сил навколо культурно-просвітнього товариства «Просвіта», яке було створене тут 9 травня 1920 року. Хоч головна мета діяльності товариства полягала в культурно-економічному «піднесенні підкарпатсько-руського народу, передусім виховання його в моральнім і патріотичнім дусі», воно зуміло залучити до своїх лав найкращих представників інтелігенції краю, у тому числі й духовної, й надалі більш згуртовано брати участь у політичному житті регіону. Саме серед просвітян і виникла думка заснувати автономну політичну партію, яка б стала виразником і захисником їхніх політичних прав та свобод. Саме вони своєю активністю і масовістю підтримали діяльність однієї із впливових серед місцевого населення політичних організацій – Руську Хліборобську (Земледільську) Партію (РХ(З)П). Безпосередніми ініціаторами її створення стали Августин Волошин, Михайло Бращайко, Юлій Бращайко, Августин Штефан та інші активісти Центральної Руської Народної Ради (ЦРНР). 
На це звернув увагу у своїх спогадах відомий громадсько-політичний діяч Степан Росоха: «... українці спромоглися заложити собі власну самостійну політичну організацію, яку назвали «Руська Хліборобська партія». Започаткували її брати Бращайки, о. Августин Волошин, проф. Августин Штефан та інші. Органом її став тижневик «Руська Нива». Ця партія виступала самостійно при сільських виборах у 1920 році і пізніше». Хоча попередні зібрання партії проходили ще у червні, офіційно вона була створена на установчих зборах, які відбулися 15 липня 1920 року в Ужгороді. Її представляли майже 600 делегатів із усіх куточків Закарпаття. На зібранні було обрано керівництво партії, її головну управу. Головою РХ(З)П обрали Андрія Товта, відомого просвітянина (член Головного виділу крайової «Просвіти», засновник читальні «Просвіти» в с.Дравці, що поблизу Ужгорода). Секретарем партії cтав адвокат Юлій Бращайко, а заступниками голови – Юрій Добей, Іван Деяк, Василь Джомурат, Августин Волошин, Іван Тенінець. Головна управа партії розташовувалася у м.Ужгород. Офіційним гаслом «хліборобів» став вислів – «Земля – наша мати!».
15 липня 1920 року делегати установчих зборів офіційно затвердили партійну програму і статут, які були розроблені й прийняті ще на попередніх нарадах партії 27 червня 1920 року. Програма РХ(З)П складалася із семи основних розділів, серед яких: «Въ державно-правныхъ справахъ (ділахъ)», «Въ громадскихъ справахъ», «Въ справахъ просвіты», «Въ справахъ земельныхъ», «Въ экономичныхъ (господарськихъ газдовскихъ) справахъ», «Въ роботничихъ справахъ» та «Въ финансовыхъ справахъ». У цілому програма партії носила стандартний характер, не була унікальною в своєму роді але й мала конкретно визначені цілі. Основні проблеми тогочасного життя краю знайшли своє відображення в цьому документі (автономне управління, розвиток економіки й сільського господарства зокрема, а також мовне питання). Розуміючи тогочасну політичну ситуацію, лідери партії ще не висували будь-яких радикальних вимог, а обмежувалися проханням надати Закарпаттю «обіцяні» автономні права. Упродовж своєї діяльності РХ(З)П підтримувала владну політику Чехословацької республіки.
Статут Руської Хліборобської (Земледільської) Партії крім програмних розділів включав ще шість положень: «Назва партіи», «Осідокъ партіи» (місцерозтащування головної управи - М.Т.), «Ціль партіи», «Члены партіи», «Права и обовязки (повинности) членовъ», «Діяльность партіи. Управа». Основною метою діяльності члени партії вважали: «Путемъ якъ найширшой автономіи обезпечити и оборонити народні (національні) господарські, культурні и политичні интересы подкарпатського руського народа». Членом партії міг бути будь-який громадянин «Подкарпатской Руси и Чехословацкой республики, если мае заповненыхъ 20 роковъ...». Щодо прав та обов’язків членів партії, то у статуті вказувалося наступне: «Каждый членъ мае въ партіи однакі права и то: може промовляти на всіхъ зборахъ и сходахъ партіи, выбирати управу партійну тай быти выбранымь до управи.
Кождый членъ мае повиноватися постановамъ загальнихъ зборовъ, або управи та взяти участь на выборахъ пословъ и сенаторовъ», тобто встановлювалися однакові права та обов’язки.
Відразу ж після установчих зборів партія розгорнула широку кампанію по створенню своїх осередків у різних куточках краю. До складу агітаційної групи входили члени головної управи партії, які виїжджали в ту чи іншу місцевість і проводили партійні збори. Таким чином лише у перші два місяці своєї діяльності РХ(З)П зросла як кількісно (на Ужгородщині, Березнянщині, Мукачівщині, Іршавщині тощо), так і якісно. Її авторитет піднімався ще й через уміння керівництва швидко і, що найважливіше, влучно реагувати на болючі проблеми селянства, про які ставало відомо з листів, що приходили на адресу організації у формі прохань про надання допомоги. Маючи у своєму складі впливову інтелігенцію та частину греко-католицького духовенства, а також зв’язки в адміністративній системі партійцям вдавалося вирішувати багато питань суспільно-політичного характеру. Як правило, ті чи інші проблемні питання піднімалися і обговорювалися під час політичних зібрань членів партії. Про одне із таких, яке відбулося у приміщенні Ужгородської греко-католицької учительської семінарії 7 серпня 1920 року, згадував у своїх спогадах відомий громадсько-політичний діяч Августин Штефан (він помилково відносив до згаданої дати день створення цієї партії). Зокрема, автор спогадів підкреслив гостроту політичних промов, серед яких відзначив виступи М. Бращайка, А. Волошина, Е. Пака, В. Желтвая, А. Товта. В одному із виступів говорилося: «Дорогі браття! Думаю, що ви знаєте, що значило бути русином за мадярських часів. Нічо! Були лише Верховинці, Гуцули, Земплинчани, Шаришчани...
А тепер такий порядок: перші – чехи, другі – мадяри, треті – жиди, потім слідують малі народи – румуни, німці, словаки. За ними йдуть цигани. А на кінець русини. Дивно? Але це є так. Може й тому, що ми смиренні русини.
Панове! Ви кров з нашої крови. Робіть так, щоб на нашій прадідній землі ми забрали те місце, що по Божому Закону нам належить!».
РХ(З)П проводила велику агітаційну роботу як своєю активною діяльністю на місцях, так і через засоби масової інформації. У цьому плані багато допомагала газета «Руська Нива» (виходила в 1920 – 1928 роках) – офіційний друкований орган партії. Її редактором був один із засновників партії Юлій Бращайко, а пізніше його брат Михайло. На шпальтах цієї новинки друкувалися заклики до місцевого населення організовуватися в спільні осередки, проводилася роз’яснювальна робота перед виборами різних рівнів, вказувалися завдання та цілі політичної організації тощо. В одному з номерів «Руської Ниви» був розміщений ось такий заклик: «Народе руській! Не забудь, что великіи часы переживаеме, что теперь кладеме основу (фундаментъ) нашой будучности. Не выбери до сей важной и тяжкой роботы, безсовістныхъ фушеровъ, але честныхъ, совістныхъ, перворядныхъ майстровъ. Мы живеме у свободной, демократичной республиці, де вся воля и сила находиться въ рукахъ народа. Не лишімъ сесю волю и силу пусто лежати, уживайме ихъ, возьмімъ зъ нихъ хосенъ для свого власного добра. Организуймеся, ступайме до своей хліборобськой партіи, постойме коло свого діла, боріться сміло за свою правду, и тогды скоро настане иншій, ліпшый и счастливійший світъ». 
За один рік діяльності РХ(З)П було створено 64 її осередки у різних населених пунктах Підкарпатської Русі. Головна управа лише з часу попередніх зборів партії (27 червня 1920 року) до середини серпня 1920 року скликалася двадцять разів. За згаданий період партія провела і кілька господарських акцій. Через своїх представників у господарській та земельній радах вона впливала на важливі поточні економічні справи. Як самостійна політична організація, РХ(З)П у 1920 році брала участь у виборах до сільських представництв. Однак найбільшою проблемою залишалася неспроможність активно впливати на політичне життя краю, розвиток якого у той час більшою мірою залежав від столичної політики.
Незважаючи на це, керівництвом партії розроблялися і надсилалися до владних структур різні меморандуми, які вказували на зацікавленість і переживання за долю закарпатців у перші роки життя у складі Чехословаччини. 9 серпня 1920 року партія надіслала губернаторові краю Г. Жатковичу меморандум з господарських питань, у грудні того ж року – фінансовій референтурі з питань обміну грошей, до уряду з питань встановлення кордонів та автономії, 9 – 10 лютого 1921 року – з питань робітничого працевлаштування, 22 квітня 1921 року – до прем’єр-міністра з політичних та економічних питань. До останнього меморандуму ввійшли положення про негайне встановлення кордонів Підкарпатської Русі, проведення виборів до Сойму, встановлення коаліційно-партійної контрольної комісії, прийняття на урядові посади місцевих жителів та ін. За поданням партії також піднімалися питання про здійснення автономії і встановлення кордонів із Словаччиною.
Партія «хліборобів» постійно реагувала і на зовнішньополітичні повороти сусідніх держав. Зокрема, керівництво організації виступало проти передачі населених пунктів, де проживали українці, Румунії, а також проти зазіхань Угорщини на територіальну цілісність. Політичну позицію РХ(З)П щодо питання державної приналежності краю визначало наступне: «Не мы потребуеме Угорщины, але она потребуе нас. Для того робить все можливе, чтобы знов достати Подкарпатську Русь. Саме зато, най нас ніхто не обманюе мадярським раем и мадярськими гораздами. Мы вже тых роскошов, тої свободы зазнали, того щастя кушали и вже нас там нічо не вабить. На той воз, з якого мы злізли, бо не чули ся там добрі, не хочеме ся опять просити. Мы сказали, что в ческо-словенской републиці хочеме жити и мы свого слова додержиме». Ці красномовні слова засвідчують політичну позицію Руської Хліборобської (Земледільської) Партії щодо питання державної приналежності. «Саме зато руській народ вірний е и буде републиці».
РХ(З)П активно співпрацювала з товариством «Просвіта» у культурно-освітній сфері. Упродовж 20-х років XX століття партія спільно з товариством провела сотні святкових вечорів, присвячених закарпатським і українським громадcько-культурним діячам, театральних і танцювальних вистав, хорових виступів. Таке тісне співробітництво пояснюється тим, що більшість членів партії були і членами «Просвіти», брали активну участь у оcвітньо-культурній діяльності на місцях. «Хлібороби» постійно входили до різних адміністративних комісій товариства (громадсько-політичних і мистецьких). Позитивною була і співпраця РХ(З)П із Кооперативним Союзом, Товариством інвалідів «Надія» та іншими організаціями. Тому поступ партії був відчутним і її авторитет серед місцевого населення зростав. Не останню роль у цьому відіграла й чітка позиція партії щодо політичних вимог та мовного питання. 22 квітня 1921 року керівництво РХ(З)П передало меморандум прем’єр-міністру Чехословаччини, в якому пріоритетними проблемами виступали встановлення міжрегіональних кордонів, проведення виборів до Сойму, формування службових кадрів з числа місцевих жителів тощо.
Щодо політико-партійної боротьби на теренах Підкарпатської Русі, то РХ(З)П виступала за можливість створення союзів або міжпартійної коаліції, відповідного комітету, але тільки з тими політичними організаціями, які дотримувалися «руської» (проукраїнської) орієнтації і принципово відстоювали свої позиції в мовному питанні. На таку думку наштовхує той факт, що пізніше партія спробувала укласти союз із русофільськими крайовими партіями, однак через суттєві непорозуміння щодо тактики діяльності й керівництва вона відмовилася від співпраці з ними. Незважаючи на це, питання «фузіи» (коаліції) партій постійно обговорювалося на нарадах РХ(З)П. Цьому питанню також була присвячена зустріч кількох керівників крайових партій із прем’єр-міністром Чехословаччини Е. Бенешом.
Показовою у цьому відношенні є ситуація, яка склалася на початку 1920-х років у політичному житті краю. Питання про коаліцію автономних політичних партій для спільного вирішення регіональних проблем було вельми актуальним. Ініціатором такого союзу виступила русофільська партія Підкарпатський Земледільський Союз (ПЗС), яка надіслала свої пропозиції кільком організаціям, у тому числі й РХ(З)П. Для їх обговорення 9 серпня 1921 року керівництво партії скликало нараду. У прийнятому рішенні, яке говорить про ставлення РХ(З)П до цієї справи, зокрема вказувалося: «Комісія радо вітає кожне намагання, яке має за мету єднання наших народних сил, і рада, що це бажання чимраз сильніше проявляється як із частини народних мас, так із частини інтелігенції». Таким чином, внаслідок обопільної згоди автономні партії почали робити кроки, спрямовані на об’єднання.
16 січня 1922 року в Ужгороді були скликані представники «руських» автономних партій, а саме Підкарпатський Земледільський Союз, Карпаторуська Трудова Партія (КТП), Землеробська Автономна Партія (ЗАП) і РХ(З)П, які обговорили політичну ситуацію в Закарпатті. Для того, щоб більш активно діяти і боротися за автономні права краю учасники спільної наради, вирішили об’єднатися в одну політичну партію. До її складу ввійшли по три представники від згаданих чотирьох організацій. РХ(З)П в цій комісії репрезентували Михайло Бращайко, Андрій Товт і Юрій Добей. Це нове об’єднання дістало назву — «Руська Землеробська Автономна Партія» (РЗАП). Тоді ж була створена і спеціальна комісія із восьми чоловік по розробці єдиної програми партії. Однак під час роботи комісій між її членами розгорівся конфлікт. Оскільки члени РХ(З)П не погодилися з деякими суттєвими, на їхню думку, моментами, вони вирішили вийти з цього коаліційного утворення.
Каменем спотикання, очевидно, стало мовне питання і особиста неприязнь лідерів українофільської організації до деяких членів комісії, зокрема до Андрія Гагатка, який не бажав йти на компроміси із представниками українського руху. 21 січня 1922 року, перед початком роботи комісії делегація РХ(З)П оголосила, що їхня організація «в інтересах оборони своїх народних, культурних і економічних інтересів, затримає і надалі свою окремість і самостійність». Після цього «хліборобів» звинуватили в антипатріотизмі й у ставленні особистих інтересів вище державно-політичних. Так чи інакше, але РХ(З)П вийшла з цього блоку, так і не оформивши свої стосунки з іншими партіями офіційно. Беручи до уваги подальшу долю коаліційного утворення, можна сказати, що РХ(З)П проявила принциповий політичний характер і більше виграла від цього ніж програла.
22 січня 1922 року, тобто наступного дня після припинення співпраці з блоком «руських» партій, керівництво РХ(З)П зібралося на партійне засідання, де обговорювалася ситуація, що склалася. Позицію партії визнали правильною і як наслідок цього прийняли рішення в принциповому мовному питанні, вимагаючи введення офіційності української мови: «... чтобы на автономной Подкарпатcкой Руси урядовымъ языкомъ, языкомъ школъ и всех проcвђтныхъ институцій признавъ Соймъ наш руській (малоруській) языкъ». Отже, умови можливої коаліції чи союзу партій, які висували «руські хлібороби» були зрозумілими. Однак на це не могли піти русофільські політичні партії, які мали свою думку щодо цієї проблеми.
22 березня 1922 року представники РХ(З)П взяли участь у розширеній нараді за участю п’ятнадцяти політичних партій різної політично-національної орієнтації. Як вказують сучасні історики, це була перша і остання в історії краю широкопредставницька партійна коаліція. Однак про утворення на її основі однієї партії мови не було. Головною проблемою цього зібрання крайові політики визначили наявність та поглиблення політичної кризи в краї й зажадали від празького уряду зупинити політичний хаос, надавши політичні права Підкарпатській Русі через скликання автономного Сойму за участю всіх політичних партій і встановлення правильних і остаточних кордонів краю. Однак ні меморандуми, що надсилалися до столиці республіки, ні реакція Ліги Націй на невиконання своїх договірних обов’язків Чехословаччиною не змогли вплинути на стабілізацію політичної ситуації в регіоні.
27 лютого 1923 року в Ужгороді був скликаний звітно-виборчий конгрес РХ(З)П. На цей час партія мала 75 місцевих осередків. Він проходив у приміщенні жупанату й згідно з програмою там були виголошені доповіді голови партії Андрія Товта (святкове відкриття Конгресу і привітання осередків та інших організацій), секретаря партії Михайла Бращайка (звіт про діяльність партії), заступника голови партії Августина Волошина (про тогочасне політичне становище Закарпаття), директора горожанської школи в Перечині, члена управи партії Павла Яцка (про культурно-освітню діяльність партії), Василя Балтовича (про економічне становище краю) та ін. Основні тези, які звучали з уст виступаючих, а також були надруковані на листівках і запрошеннях на партійний Конгрес, зводилися до наступного: «Подкарпатська Русь е скрозь хліборобська. Русины майже всі хліборобы! – Тож голос хліборобов е голосом русинов, голосом цілої Подк. Руси, з яким кождый мае числити ся. Прийдіть та скажіть свое слово, бо лиш так буде «в своей хаті своя правда и сила и воля». На конгресі були прийняті важливі резолюції політичного характеру, які порівняно з першими програмними положеннями значно еволюціонізували й стали більш конкретними і вимогливими. Так, наприклад, Августин Волошин говорив, що до держави партія і надалі ставиться лояльно, допомагаючи уряду але тільки доти, «доки учинки його (уряду – Авт.) не противляться нашим принципам, интересам народа, свободы». Гостро ставилося питання проведення повноцінної земельної реформи.
	Ставлення до коаліцій з іншими політичними партіями чітко визначалося в прийнятій партійним Конгресом резолюції: «Наша партія може кооперовати з другима партіями, але лиш з тыми, котрі не йдуть проти головних засад наших, то е котрі не виступають проти нашої руської (украинськоі) народности. Самостойности нашої партії ніколи не одкажемеся». Ці рядки зайвий раз засвідчують про українську національну орієнтацію партії та її невідступність від проголошуваних нею ідей. «Стоиме на основі повної свободы совісти и религії, але будеме остро боротися з тыми, хто з политичных цілей ци особистої наживы схоче сіяти религійный роздор, бунтовати русина проти русина».
Важливий зміст вкладено в прийнятій резолюції культурно-освітньої політики РХ(З)П. Перш за все, гостро стояло питання мовної політики. Павло Яцко, який виступив із промовою на цю тему, піддав різкій критиці намагання деяких автономних лідерів і політичних сил запровадити в системі освіти «московскій язык». Тому партія зажадала від урядових кіл виконання таких культурно-освітніх вимог: 1. Впровадження в школах і урядових адміністраціях живої народної мови. 2. Усі чиновники, службовці повинні знати і розмовляти «по руськи». 3. У кожному селі повинна бути школа, «бо ще 20% из наших сіл не мають школы». 4. Влада повинна підтримувати «наші культурно-просьвітні институціі и курсы». 5. Влада повинна створювати господарські школи.
На партійному конгресі було обрано нову управу РХ(З)П. Головою політичної організації став Михайло Бращайко, а його заступниками – Андрій Товт, Августин Волошин та Павло Яцко. Секретарями партії стали В. Фединець і А. Рудий, касиром – В. Желтвай, а контролерами – Ю. Добей та А. Штефан. Членами головної управи партії було обрано ще 130 представників різних міст і сіл Підкарпатської Русі. Таким чином, було внесено зміни до статуту партії через розширення особового складу керівництва партії. Розширення штату головної управи говорить і про зростання партії як організаційно-якісно, так і кількісно. Розширилася і географія осередків партії в регіоні. При управі також був обраний новий екзекутивний комітет у складі чотирнадцяти осіб (замість п’яти в 1920 році): А.Товт, В. Фединець, К. Грабар, М. Деметер, А. Волошин, В. Пежанський, А. Штефан, А. Ворон, В. Гаджега, М. Бращайко, В. Струк, О. Гупаловський, В. Желтвай, П. Яцко.
Намічені конгресом партії у 1923 році програмні завдання «хлібороби» намагалися вирішити в найближчому майбутньому. Маючи на той час достатній авторитет серед місцевого населення, розбудовуючи свою організаційно-структурну базу, вони й надалі активно працювали у напрямку покращення суспільно-політичного становища жителів краю. Але схиляючись до право-центристських позицій, без допомоги могутнього союзника добитися позитивного результату в справах автономії, які були пріоритетними, не вдалося, що й показали парламентські вибори 1924 року. Треба відзначити, що у перші роки існування всіх партій їхня політико-національна позиція була досить нестабільною, а політична платформа час від часу видозмінювалася. Підтвердженням цьому може слугувати і той факт, що лідери автономних партій, які не порозумілися ще до їх виникнення у складі ЦРНР, до цього часу не визначилися повністю і наштовхувалися на різні проблемні явища у політичній кар’єрі. 
Об’єктивно кажучи, РХ(З)П була єдиною автономною політичною організацією упродовж 1920 – 1924 років, яка дотримувалася української орієнтації. До того ж прослідковувалася підтримка цього національного спрямування і в колах деяких загальнодержавних партій, які розгорнули широку діяльність своїх філій в історичному Закарпатті. Перш за все, до таких можемо віднести Соціал-Демократичну Партію Підкарпатської Русі (CДППР) або, як ще її назвали, Руська Соціал-Демократична Партія. Організаційне оформлення цієї політичної організації відбувалося протягом першої половини 1920 року. У квітні й травні відбувалися наради бажаючих створити партію соціал-демократів у краї. А 16 травня вже було обрано перше її керівництво, до складу якого увійшли Євген Пуза, Яцко Остапчук, Степан Клочурак, Яромір Нечас, Василь Климпуш, Володимир Шуба, Іван Михалко та ін. Формально СДППР виникла як автономна партія, однак як за організацією, так і за стратегією була наближена до Чехословацької Соціал-Демократичної Партії (ЧСДП). Підтвердженням цьому є те, що вона базувалася на класовій та інтернаціональній основі, спираючись на основні принципи ІІ Інтернаціоналу. Як ліва партія, СДППР виступала за соціальну справедливість, здійснення економічних та політичних реформ законним (парламентським) шляхом і відкидала будь-які радикальні методи політичної боротьби. Основу партійної програми крім загальноприйнятих склали наступні моменти: передача великої земельної власності робочим селянам, фабрик і заводів у руки працюючих робітників, а також «просвіта на ріднім язиці аби і діти найхудобніших людей могли набрати розуму і стали на помочи бідному народови», «свобода віри для всіх віросповідань».
Друкованим органом місцевих соціал-демократів став україномовний тижневик «Народ», перший номер якого вийшов у світ 24 квітня 1920 року. Його відповідальними редакторами стали Євген Пуза та Степан Клочурак. Із 1921 року газета почала виходити під назвою «Вперед», а головним редактором до 1926 року був С. Клочурак. Видавався також «Календар «Впереду». 
СДППР була проукраїнською партією, що підтверджується її активною співпрацею із «Просвітою» та непримиримою боротьбою з русофілами. Очевидець Степан Росоха вказував, що «ця партія вже в своїх початках здобула для себе певну частину української інтелігенції. І не диво. Вона вже спочатку була чисто українська...». У 1921 році СДППР вийшла зі складу IIІ Інтернаціоналу. Причиною такого кроку стало невизнання завдань і мети цієї організації: «ІІІ Інтернаціонал не має на цілі організації робітничого руху взагалі, він гуртує тільки прихильників диктатури комуністів, які зобов’язуються підлягати московській диктатурі...». У цьому відношенні, треба підкреслити, що керівництво соціал-демократів знаходилося в опозиції до московського тиску на політичні організації лівого спрямування: «Наша партія поставила свою працю на тих самих основах, на яких працюють всі незалежні соціалісти, які гуртуються в «Інтернаціональному Союзі Соціалістичних партій». Отже, вийшовши із Інтернаціоналу, СДППР приєдналася до нової інтернаціональної організації. Змінилася й офіційна назва партії – «Подкарпатсько-руська Независима Соціал-Демократична Партія».
У жовтні 1922 року був скликаний ІІ конгрес партії соціал-демократів, на якому прийняли розширену програму. Вона включала питання економічного й політичного характеру з вимогами широких автономних прав для Підкарпатської Русі. Піднімалися також питання культурного розвитку краю та вирішення першочергових завдань СДППР на майбутнє. Повноправним керівником партії став Яцко Остапчук, який користувався великим авторитетом (Євген Пуза виїхав до Праги). Загалом, хоча партія місцевих соціал-демократів і була самостійною, її організаційно-структурна база перебувала в деякій залежності від ЧСДП, про що може свідчити різного роду матеріально-фінансова допомога з Праги. Проте відстоювання української мови й пропаганда української культури чітко вказували на її національно-політичну позицію, навіть незважаючи на перебування у лавах партії немалої кількості євреїв та угорців. Популярною партія була і серед селянства. Напередодні перших загальнодержавних парламентських виборів у Підкарпатській Русі (1924 рік) місцеві соціал-демократи уклали союз із ЧСДП, що сприяло гарним можливостям впливу на політичну владу в країні.
Трохи важче проходив процес становлення на позиції української орієнтації іншої політичної організації краю, яка офіційно називалася Закарпатський крайовий комітет Комуністичної Партії Чехословаччини (крайком КПЧ). Власне поширення комуністичних ідей в даному регіоні мало свої особливості, які були викликані суспільно-історичним моментом тогочасності. Цьому сприяли деякі внутрішні та зовнішні фактори, які виходили із можливих умов існування Чехословацької держави та її складової частини – Підкарпатської Русі (низький рівень політичної культури жителів краю, демократичність і багатопартійність державної системи, актуальність соціальних вимог у заново відродженому суспільстві тощо).
Спочатку комуністи й соціалісти, а також нечисленні представники соціал-демократії утворили Міжнародну Соціалістичну Партію Підкарпатської Русі (МСППР) (21 березня 1920 року). «Міжнародні соціалісти» формували свій партапарат за прикладом російських більшовиків, так само як і копіювалася їхня діяльність. 14 – 16 травня 1921 року її об’єднали із Комуністичною Партією Чехословаччини, утворивши крайову організацію (крайком КПЧ). Стимулюючи місцеве населення популістськими закликами, розповсюджуючи ідеологічну демагогію навколо важливих соціально-економічних проблем тогочасного суспільства комуністи маніпулювали знедоленими верствами робітників і селян, підштовхуючи їх до радикальних форм боротьби у вигляді страйків, демонстрацій, саботажів тощо. Подібні виступи висували вимоги негайної пролетарської революції, повалення «буржуазного» уряду Чехословаччини, конфіскації та ліквідації великих приватних землеволодінь, тісної співпраці з Радянським Союзом та ін. Лише з наближенням передвиборчого періоду в програмних положеннях партії вже відчувалася зацікавленість представників крайкому КПЧ долею краю, хоча в цілому вони були аналогічними за змістом, повторювали традиційні для інших політичних партій Підкарпатської Русі вимоги впровадження діяльності автономного парламенту – Сойму, встановлення чітких кордонів із Словаччиною, гарантії виконання рішень Сен-Жерменського договору тощо.
Затверджений «Проект організаційного Статуту КПЧ і виконавчих установ» включав у себе широкий спектр структурно-організаційних положень деталізованих у 67 пунктах. Перший пункт – «Назва партії» – вказував, що КПЧ – секція Комуністичного Iнтернаціоналу. Вона «є організованою на підставі демократичного централізму». Багато уваги було приділено членству в партії, а особливий акцент робився на «народну приналежність» членів. Структура політичної організації будувалася за таким принципом: заводський осередок, вуличний осередок, сільський осередок, місцева організація, міська організація, окружна організація, крайова організація. Найвищою крайовою інстанцією партії була крайова конференція, яка у свою чергу була підзвітною загальнодержавній конференції і з’їзду партії.
Керівництво партією здійснював Центральний Комітет КПЧ. За матеріально-фінансові справи відповідала Центральна контрольна комісія. Щодо фінансування партії, то передбачався обов’язковий членський збір коштів і надходження в бюджет організації доходів із партійних підприємств тощо. Цікаво, що з членських внесків 30 відсотків надходили у Центральний Комітет, а 70 відсотків розподіляв крайком на місцеві потреби партії, але за згодою Центрального Комітету.
Партійна дисципліна стосувалася суворого виконання обов’язків членів КПЧ і торкалася майже всіх сфер їх діяльності. Зокрема, за тримісячну затримку сплати членських внесків передбачалося виключення з лав партії.
Загалом всі положення були побудовані на принципі суворого підпорядкування центральному органу: «Організація партії цілковито виключає всяке ділення на основі принципу народного федералізму». Положення організаційного статуту КПЧ обмежували самостійність місцевих осередків у вирішенні будь-яких питань, що призводило до численних непорозумінь на місцях. Залежність від центру і всеохоплюючий контроль за діяльністю нижчих органів партії не впливали позитивно у той час на її організаційну розбудову в краї.
Щодо структурно-організаційної бази крайкому КПЧ, то вона спиралася на 13 окружних секретаріатів. Їм підпорядковувався 91 партійний осередок. Роботою крайової організації керували Йосиф Демко, Іван Мондок, Іван Локота, Є. Сайдлер та інші. Основний акцент уваги робився на організаційну роботу партії на місцях та її ідейно-виховну основу. Серед найпоширеніших методів залучення населення до лав партії була усна агітація, проведення святкових вечорів та інформація преси. До останньої слід віднести газети «Правда» (з 4 липня 1921 року), «Карпатська Правда» (з 1922 року), «Мункаш Уйшаг» (угорською мовою) і «Календар «Карпатської Правди», які були досить популярними серед населення.
Потрібно зазначити і деякою мірою полярні за своєю суттю моменти в діяльності партії комуністів у згаданий період. З одного боку, активність в організаційно-агітаційній роботі, поширення комуністичних ідей майже на всій території краю, намагання тісно координувати діяльність партійних осередків вказували на швидкий поступ партії й безкорисливу відданість її активних членів, а отже — правильність вибраної тактично-стратегічної політики організації (такої думки дотримувалися радянські дослідники). З іншого боку, ініціативу на місцях не могли повною мірою підтримати центральні органи КПЧ у Празі, які були змушені дотримуватися комінтернівських позицій, диктату Москви, а пізніше – репресивних методів проти членів своєї ж партії. Ще одна своєрідність полягала у тому, що в ідеологічному плані крайком КПЧ підпорядковувався КП(б)У, а вишкіл партійних кадрів проводився в Радянській Україні. Проте це незавадило досягти комуністам у краї певних успіхів у завоюванні чималої кількості прихильників, особливо напередодні виборів 1924 року.
У Підкарпатській Русі діяла ще одна потужна політична організація – філія Аграрної партії. Її представляли русофільські та українофільські діячі краю. Проте активізувати свою роботу в напрямку відстоювання проукраїнських інтересів їм ще у той час не видавалося можливим, оскільки все керівництво партії стояло на русофільських позиціях. Цьому сприяла також антиукраїнська позиція центрального проводу Аграрної партії напередодні та під час проведення перших парламентських виборів у Підкарпатській Русі. Тому, ми вважаємо, що прирівнювати її до проукраїнських політичних сил у Підкарпатській Русі у даний період не можна.
Таким чином, упродовж 1920 – 1924 років із середовища політичних партій, які діяли в Закарпатті, більш чітко вираженим захисником проукраїнських інтересів була тільки РХ(З)П. Це була суто крайова політична організація із досить сталою програмою і вміло сформульованими вимогами. Незважаючи на її офіційну лояльність до чехословацької влади, вимоги найшвидшої реалізації автономних прав базувалися на національно-політичній орієнтації на єдність українського народу по обидва боки Карпат. Інші ж партії – філії загальнодержавних ЧСДП та КПЧ – у той час лише почали викристалізовувати подібний національно-культурний елемент. У деяких із них цей процес був виразнішим і проходив швидше (наприклад СДППР). Цим осередкам загальнодержавних політичних організацій притаманна спільна риса – їх залежність у питанні ведення партійної політики від центральних органів. Говорити ж про їхню відверту проукраїнську орієнтацію в тогочасних умовах досить важко, оскільки цей момент діяльності згаданих партій ще знаходився у зародковому стані.

2.4. Державотворча спрямованість українських партій у 1925 – 1938 роках

Після 1924 – 1925 років сталися деякі суттєві зміни в діяльності політичних партій краю українського спрямування. Місцеві філії загальнодержавних політичних організацій поступово потрапляли в залежність від своїх центральних органів у Празі, обмежуючи цим самим самостійність власних рішень і дій. Офіційні ж кроки автономної РХ(З)П після 1924 року, на нашу думку, засвідчили, що із перших парламентських виборів у Підкарпатській Русі були зроблені вчасні, й головне правильні, у тих умовах висновки. Можемо припустити, що саме останні події стали причиною припинення діяльності РХ(З)П та її переродження в Християнсько-Народну Партію Підкарпатської Русі (ХНП). Власне термін «переродження» є умовним. Як згадувалося вище, ще на конгресі РХ(З)П 23 лютого 1923 року з уст Августина Волошина прозвучали слова, які означали зміну орієнтації партії у бік християнсько-народного напрямку. Це було зумовлене вливанням у лави партії досить великої кількості священиків, передусім греко-католицького віросповідання. Однією із основних причин виникнення нової проукраїнської партії була слабка вага РХ(З)П на політичній арені республіки і матеріально-фінансова неспроможність конкурувати із потужними політичними організаціями чехословацьких філій. Більше того, політичні сили української орієнтації витрачали свою енергію задля локальних партійних суперечок із русофілами і не могли зосередитися на більш важливих політичних проблемах тогочасності.
Український рух у той час ще не мав такої сили, яка б могла вплинути на ті чи інші політичні зміни. Тому необхідним було шукати політичних союзників як у краї, так і серед вседержавних, загальночеських партій. Такою політичною організацією стала Чехословацька Народна Партія (ЧНП). Вибір саме цієї партії не був випадковим. Перш за все, зверталася увага на ідейну орієнтацію програмних положень і вагу партії на політичній арені. Очолювана Й.Шрамеком, вона спиралася передусім на католицьке населення республіки і входила до числа сильних та впливових правих політичних організацій країни. Союз ЧНП і ХНП був суто передвиборчим, тому після 1925 року «християнські народники» діяли самостійно. Їх лідер Августин Волошин упродовж 1925 – 1929 років був депутатом чехословацького парламенту.
Результати виборів 1925 років можна розглядати як позитивний момент і з тієї площини, що ХНП врахувала минулу політичну діяльність партії «руських хліборобів» і тим самим стала на якісно новий ступінь розвитку політичної організації. Свою ідею партія формулювала більш чітко ніж попередня, однак у цілому повторювала притаманні всім іншим організаціям вимоги. Про себе «християнські народники» говорили: «Наша Християнська народна партія найліпша для всіх, бо вона по християнській програмі заступає робітників, селян і інших, словом, наша партія не може не хотіти добра для всіх класів народу й то не лиш матеріального, але й культурного». Крім того, впливовою внутрішньою силою організації була інтелігенція, її більшість складали організатори й активні діячі крайової «Просвіти», а також члени колишньої РХ(З)П. Інтелігенції відводилася одна із провідних ролей у веденні перспективної політичної діяльності християнсько-народної організації. Інтелігенції відводилася одна із основних ролей у веденні перспективної політичної діяльності християнсько-народної організації: «Інтелігент є зато інтелігентом, щоб не дав підломитися грубостям народніх низин. Якщо наша інтелігенція справді хоче заслужити ім’я інтелігенції, так сама зрівняє всі рови, які днесь ще віддаляють її від народних мас».
Про свою політику члени партії говорили так: «Християнська політика повинна бути соціальною, але не соціалістичною, керуватися засадами християнської справедливості і для того і требує для горожан не лише свободи, як то робили ліберальні партії, але і соціальної справедливості». З цього можна зробити припущення, що Християнсько-Народна Партія базувалася на принципах соціальної та християнської справедливості. Ідеологічна направленість ХНП була спрямована в правоцентристський бік.
Національна позиція партії була вже більш радикальнішою ніж у «хліборобів». Мова газети «Свобода», яка з 1925 року стала офіційним друкованим органом партії, була ближча до фонетичної української. Це зрозуміло, оскільки керівництво партії складали постаті, які уже давно залучилися до українського національного руху і крок за кроком утверджували ідею єдності українського народу. Власником «Свободи» був Августин Волошин, а відповідальним редактором і видавцем Юрій Сопко.
Щодо керівництва партії, то її головою став Августин Волошин, його заступником Михайло Бращайко, а секретарем Микола Долинай. До головної управи партії увійшли Юлій Бращайко, Василь Гаджега, Василь Лар, Іван Грига та ін. Фінансування організації повністю лежало на плечах керівництва, а, особливо, за свідченням Степана Росохи, на лідерові партії А. Волошинові. Матеріально-фінансова слабкість була найбільшою проблемою партій проукраїнського спрямування упродовж 1920-х – першої половини 1930-х років. Однак сила організацій полягала в досить сталій кількості прихильників (ХНП займала п’яте місце в краї за кількістю членів) і відданості декларованим соціально-політичним поглядам. За рахунок цього «християнські народники» залучали до своїх лав і місцеву закарпатську молодь, чим не могли похвалитися інші автономні партії. Важливим було й те, що до партії залучалося багато освічених представників молодої генерації – випускники семінарій та студенти. Підтримували ХНП також «Студентський Союз Подкарпатських Русинів» та молодь «Просвіти». Як вказував С. Росоха, «чим більше припливало до неї української молоді, тим більше сходила вона на платформу українського націоналізму», особливо у 1930-х роках. Про характер національного елементу в партії порівняно з попереднім етапом політичного розвитку, він говорив: «Християнсько-Народна Партія А. Волошина була ще найбільше самостійна і чисто українська партія. Цілий її апарат знаходився виключно в руках українців».
Незважаючи на досить сталий авторитет ХНП серед частини місцевого населення, вона мала і багато політичних опонентів, навіть ворогів. Особливо це відчувалося перед черговими виборчими процесами. «Антихристиянсько-народна» пропаганда проводилася різними способами як із боку русофільських автономних сил разом із проугорськими політичними організаціями, так і з боку філій загальнодержавних партій, які прихильно ставилися до закарпатського українства. Зокрема, соціал-демократи виступали з різкою критикою націоналістичної діяльності української молоді, а пізніше (з 1938 року) повели наступ і на газету «Свобода» за її відвертий націоналізм. Ще раніше в одному з номерів газети «Свобода» в 1935 році Августин Волошин вказував, що «наш націоналізм є християнський, який дивиться в рід людський, як на велику родину дітей Божих, як на велику соціальну одиницю, в якій суть менші одиниці, одиниці націй, держав, країв, громад і родин. Наш націоналізм знає ширшу і вужчу координацію, знає дальшу і ближчу солідарність».
Звинувачували ХНП і у клерикалізмі. Особливо «старалися» у цьому питанні про угорські церковники: «більша частина греко-католицького духовенства, що була вихована ще в мадярських школах, ставилась до неї ворожо, скеровуючи голоси своїх «овечок» до партії Бродія» (Автономний Земледільський Союз – Авт.). Існування серед членів партії представників духовенства використовувалося антиукраїнськими політичними елементами для звинувачення їх у занадто сильному впливі релігії на політику. Однак реально греко-католицьке духовенство, а точніше та його частина, що підтримувала українську орієнтацію організації, зробила великий, передусім духовно-культурний внесок у процес українізації в Підкарпатській Русі. Не останнім був момент впливу на діяльність партії галицьких емігрантів. Через згадані антиукраїнські настрої та пропаганду ХНП втрачала важливу кількість електорату серед того місцевого населення, яке ще не могло розібратися у питанні «хто є хто?» (особливо у 1935 році).
Серед традиційних «стратегічних» проблем між русофілами й українофілами залишалося мовне питання. На початку 30-х років ХХ століття періодичні видання проукраїнських політичних сил уже намагалися виходити українською фонетичною мовою. На шпальтах партійної газети велася постійна полеміка з русофілами як про мовне питання, так і про їхнє бажання створити окремий карпаторуський народ. Відповідь «Свободи» часто-густо носила конкретно направлений памфлетний характер, а іноді, теж із гумором, але аргументовано доводила правоту на прикладі думок самих русофілів: «Язік подкарпаторускі се є найновішою назвою офіціальною нашої мови. Незабаром напевно буде виголошений і конкурс для написання такої граматики. Неборак Русин вже дійсно так буде виглядати як у Руданського «безязика коняка». Ідеологам окремого карпаторусинського народу діставалося й так.
Багато уваги ХНП приділяла й боротьбі проти чехізації й мадяризації шкільної системи освіти в Підкарпатській Русі, а також впровадженню російської мови в навчальних закладах: «... Доки будуть на наших школах виучувати всякі «русскія професори?..». Усвідомлюючи, що місцеві жителі – русини є гілкою українського народу, лідери партій проукраїнської орієнтації все-таки не були в змозі розібратися у тому, яким шляхом треба вести політику на зближення, а то й об’єднання з «братами за Карпатами». Свідченням цьому є постійні запевнення лояльності до державної влади і твердження, що територія Підкарпатської Русі – складова частина Чехословацької Республіки. Така прихильність до Праги була продиктована, в першу чергу, лібералізацією суспільно-політичного життя і демократичністю суспільства. Не останню роль у визначенні остаточної позиції відіграла і наявність слов’янського духу в східноєвропейському регіоні, який почав відроджуватися після розпаду Австро-Угорської монархії.
Період 1925 – 1927 років у політичній історії Підкарпатської Русі ознаменувався спадом міжпартійної боротьби, своєрідним політичним затишшям. Це було викликано завершенням важкого дворічного виборчого марафону (1924 – 1925 роки), підведенням їх підсумків, аналізом організаційної спроможності тощо. Відбулися зміни і в діяльності крайових філій загальнодержавних політичних партій.
Ще влітку 1924 року на V конференції крайової організації КПЧ були виявлені внутріпартійні суперечки, які вказували на наявність зростання кризових явищ у партії. Зокрема, більшість комуністів засудили деяких членів партії, які закликали «вести боротьбу за автономію та швидше скликання сейму». Боротьба із так званими «опортуністами» призводила до спланованої чистки в лавах крайкому КПЧ не без підказки Праги (КПЧ) і Москви. Це підтвердили і результати II з’їзду КПЧ, який відбувся 31 жовтня – 4 листопада 1924 року в Празі. Партія взяла курс на посилену «більшовизацію» організації. Закарпатська делегація (І. Мондок, Є. Сайдлер, І. Локота, Е. Шафранко, Й. Гаті, Г. Феєр, В. Борканюк, Б. Кашеляк), яка репрезентувала шість тисяч комуністів краю, одностайно підтримала цей курс.
6 вересня 1925 року в Мукачеві відбулася VI крайова конференція КПЧ, яка підвела перші підсумки боротьби за «більшовизацію» партії і обрала новий склад крайкому. Особлива увага акцентувалася на культурно-національному аспекті, підкреслюючи етнічну єдність українського народу. З такою позицією представники крайкому КПЧ брали участь і у роботі III з’їзду КПЧ в Празі (26 – 28 вересня 1925 року).
На час проведення VII партконференції закарпатських комуністів (20 – 21 листопада 1926 року) кількість дійсних членів, які сплачували партійні внески, дещо зменшилася і становила 3 тисячі 510 чоловік. Конференцією були прийняті резолюції, які стосувалися проблем політичного, аграрного та національного розвитку краю. Упродовж наступних двох років питання національної приналежності закарпатських українців до «40-мільйонного українського народу», їх мовна і культурна спільність стали пріоритетними у діяльності крайкому КПЧ: «Ми є частина українського народа, говоримо тою самою мовою, що весь сорокамільйонний український народ». Відмовившись у майбутньому використовувати слова «русин», «руський» на позначення місцевих жителів, вони безапеляційно заявили, що «остаточно розв’язати національне питання зможе «лише радянський суспільний лад».
25 березня 1928 року відбулася VIII крайова конференція крайкому КПЧ, на якій розглядалися різні структурно-організаційні питання, аналіз партійної діяльності після парламентських виборів 1925 року та інші поточні питання. У її роботі взяли участь 86 делегатів. Найбільшу увагу привернув звіт керівництва про діяльність партії, який вказував на незадовільний характер дій окружних комітетів і відсутність самостійності в партійній роботі. У цілому в цей час діяли 12 заводських партійних осередків, які нараховували 151 чоловік, 106 вуличних (1 тисяча 546 чоловік) та 145 сільських партосередків (3 тисячі 215 чоловік). Слід зазначити, що останні цифри говорили про кількісне зменшення осередків КПЧ у краї, а отже і її членського складу, порівняно з минулим підзвітним періодом. Так, у 1928 році вуличних партосередків стало на 56 менше, а сільських на 17. Погіршилося і становище друкованих органів партії, які втрачали своїх передплатників, незважаючи на обов’язковість їх розповсюдження осередками. «Карпатську Правду», наприклад, передплачувало у той час всього 911 чоловік. Трохи більше (965 чоловік) цікавилися матеріалами, що друкувалися в угорськомовній газеті «Мункаш Уйшаг». З огляду на кількість членів КПЧ у краї ця цифра була замалою.
У кінці 1928 року – на початку 1929 року позитивних зрушень у структурно-організаційній розбудові крайкому не відбувалося. Тому основний акцент політичної боротьби робився на подолання міжпартійних суперечок. Особливо відзначалася у цьому плані комуністична преса. У номерах «Карпатської Правди», крім висвітлення соціально-економічних проблем населення, давалася оцінка, передусім негативна, діям різних політичних партій. Особливо діставалося проурядовій Аграрній партії, а також місцевій проукраїнській ХНП. Незмінною залишилася і політика безпідставного вихваляння Радянського Союзу, його «прогресивної» системи. З іншого боку, позитивним моментом і, треба підкреслити, незмінним, була негативна позиція комуністів щодо угорського реваншизму і послідовна підтримка ідеї етнічної єдності українського народу, його мови і культури.
Проте відсутність кардинальних зрушень у розбудові партійної організаційної бази на території краю, що відбивалося на популярності партії серед місцевих жителів, змусила керівництво крайкому КПЧ робити кадрові перестановки, змінювати тактику організації тощо. Влітку 1929 року було скликане розширене засідання крайкому партії, на якому обговорювалися питання розвитку комуністичного руху в Підкарпатській Русі. Окрема увага зверталася на подолання недоліків у аграрному і національному аспектах через призму організаційної роботи. Першим секретарем місцевого крайкому КПЧ обрали чеха Е. Кліму, а членами керівного органу партії стали Б. Вайс, П. Варга, С. Габерман, М. Жупник, I. Локота, I. Петрущак, М. Сидоряк, П. Терек, I. Туряниця, О. Борканюк та ін. У вересні 1929 року із лав КПЧ вийшов один із багаторічних керівників закарпатських комуністів Йосип Гаті. Покидали партію й рядові члени. Партія залишалася на інтернаціональних позиціях, однак проукраїнський напрям серед її членів набирав більш вираженого характеру. Зокрема, мовне питання було чітко спрямоване на його українське вирішення.
Здавалося, що в умовах світової економічної кризи 1929 – 1933 років, яка мала безпосередній вплив на соціально-економічні зміни в краї, під час якої посилився державний контроль за діяльністю не тільки комуністів та їх лідерів, а й соціал-демократів, крайком КПЧ виробить нові шляхи подолання спаду популярності партії і зуміє переглянути свою тактику і стратегічне ведення партійної політики. Однак наступні офіційні кроки крайового комітету підтвердили безповоротний курс: «Революційний шлях виходу з кризи — повалення влади буржуазії та встановлення диктатури пролетаріату». Зрозуміло, що це було продиктовано тиском із боку Москви. Така позиція не сприяла росту чисельності прихильників партії, хоча, треба відзначити, комуністи продовжували відстоювати інтереси найбідніших верств населення. З іншого боку, вони вміло використовували загострення соціальних протиріч у краї і, згідно з проголошеними положеннями партії, були зацікавлені у поглибленні суспільної кризи, яка повинна б була призвести до «революційної ситуації» в чехословацькій державі. Проте офіційно до середини 1930-х років програмні положення крайкому КПЧ не видозмінювалися, а її партійно-стратегічна основа — курс на перемогу пролетарської революції і встановлення диктатури пролетаріату (у формі Рад) — залишалася першочерговим (і кінцевим) завданням всього комуністичного руху. Це підтверджують деякі маніфести крайкому КПЧ та циркуляри. Упродовж першої половини 1930-х років крайком КПЧ найбільше уваги приділив страйковій боротьбі, небажанню контактувати із місцевою соціал-демократією і подальшій пропаганді «радянського способу життя». 
Національна політика партії була поміркованою у тому плані, що ідея єдності українського народу залишалася незмінною, однак тільки за умови його об’єднання в Радянській Україні: «Радянська Україна нам рідна українська держава, вона наш союзник у боротьбі за наше визволення, і ми повинні її охороняти від зазіхань на неї всіх ворогів – чужих і своїх українських».
Продовжували свою активну діяльність і місцеві соціал-демократи. На III конгресі СДППР, який відбувся 8 – 9 листопада 1924 року в Ужгороді, було прозвітовано про участь соціал-демократів у парламентських виборах, аналізувалися їх наслідки тощо. Багато уваги приділялося політико-економічним аспектам розвитку Підкарпатської Русі. Делегати партійного конгресу представляли 176 регіональних осередків краю, які обрали головну управу партії, яка складалася із 18 чоловік. Головою СДППР залишився Яцко Остапчук, а його заступниками обрали I. Габора та В. Малого. Генеральним секретарем партії став Степан Клочурак, який до того ж редагував партійний друкований орган – газету «Вперед». Упродовж наступних двох років головна увага керівництвом партії відводилася розбудові структурно-організаційної бази СДППР. Виражаючи інтереси закарпатських робітників, соціал-демократи намагалися залучати більше й сільське населення. Особливий акцент робився на залучення до лав партії інтелігенції, передусім – педагогічних працівників. З цією метою у жовтні 1925 року в Ужгороді заснували Союз учителів і професорів соціал-демократів Підкарпатської Русі, який активно діяв і сприяв політичному згуртуванню українських соціал-демократів упродовж 20 – 30-х років. У цьому відношенні СДППР мала ширші можливості впливу на фахових учителів ніж, наприклад, крайком КПЧ.
У свою чергу, багато комуністів, які не сприймали радикальних лівих форм політичної боротьби, переходили до лав соціал-демократів. Особливо це проявилося після парламентських виборів 1924 і 1925 років. Однак цей процес мав і негативні наслідки, оскільки приплив новоявлених соціал-демократів, особливо неукраїнської національності, поступово почав позначатися на національній позиції СДППР.
У 1926 році був скликаний Надзвичайний з’їзд партії, який прийняв доповнення до партійної програми. Вони стосувалися кількох основних аспектів реалізації реальної «справедливої» земельної реформи, а не запропонованої урядом, і «повільної» реформації аграрного сектора взагалі. Більше уваги було відведено соціально-національним положенням програми і підтверджено курс на завоювання культурно-національної автономії.
У післявиборчий період СДППР діяла як самостійна крайова політична організація, однак структурно-організаційно єдналася з правим крилом ЧСДП. Проводячи масові акції протесту у формі страйків і маніфестацій, місцеві соціал-демократи часто виступали у підтримку прав та свобод робітників Підкарпатської Русі разом із комуністами. Проте їх зближення далі не проходило. СДППР засуджувала марксистсько-ленінське тлумачення класової боротьби, реалізації соціалістичної революції і встановлення диктатури пролетаріату. Друкований орган партії — газета «Вперед» неодноразово критикувала крайком КПЧ за однобокість висвітлення подій у СРСР, замовчування соціально-економічних негараздів та політичного терору. У свою чергу соціал-демократи намагалися проводити активну культурно-освітню роботу, виступаючи за єдність українського народу, відстоюючи мову й культуру, співпрацюючи з «Просвітою».
Проте партійні дії у 1928 – 1929 років вказували на наявність кризи в середині політичної організації. Частково на це вплинули протиріччя, що виникли навколо автономії краю і набули особливої гостроти у 1927 році. Політичний застій був викликаний і вливанням у ряди партії, особливо до її керівництва, представників чеської та єврейської національностей, що відбивалося на партійній позиції у важливих політичних і національно-культурних моментах. Така ситуація спричинила вихід із лав СДППР багатьох українських провідників. Серед них був Олександр Бадан, а у 1926 році від соціал-демократів відійшов один із активних лідерів партії, багаторічний редактор газети «Вперед» Степан Клочурак. Ще більше поглибило кризу в партії намагання її неукраїнських членів об’єднатися із ЧСДП і офіційно утворити її крайову філію, що й сталося на з’їзді СДППР (тоді її ще називали Руська Соціал-Демократична Робітнича Партія) у м. Хуст в кінці 1929 року. Проте таким кроком ліквідувати кризу в партії не вдалося. Не сприяло покращенню внутріпартійної ситуації й те, що керівництво СДППР у погодженні із ЧСДП в Празі висунуло кандидатський лист до парламентських виборів 1929 року, в якому не знайшлося місця українським соціал-демократичним активістам. Вихід із лав партії одного із її засновників і багаторічного керівника Яцка Остапчука яскраво свідчить, на нашу думку, про суттєві непорозуміння серед керівництва партії соціал-демократів. А текст заяви Я. Остапчука про вихід з лав партії більш ніж промовисто підтверджує таку думку: «З огляду на відносини пануючі від довшого часу в партії соц. дем. на Підкарпатській Руси, я уважав вже давнійше за відповідне усунутися від чинної участи в життю тої партії, чекаючи, що ачей ті відносини зміняться і поправляться. 
Але позаяк я переконався, що воно не іде до ліпшого і що події, при котрих були поставлені кандидатури до виборів до парламенту і сенату доказали, що ті відносини ще більш загострилися й погіршилися, я рішився лишити ряди т. зв. соц.-дем. партії Підкарпатської Руси, бо не хочу своєю участю як член управи і як член партії поносити відвічальности за дальші наслідки цих відносин. 8 жовтня 1929 р.».
Незважаючи на це, об’єднання крайової партії соціал-демократів із ЧСДП мало й об’єктивні позитивні наслідки. Матеріально-фінансова підтримка з Праги успішно вплинула на зміцнення структурно-організаційної бази партії, розширила можливість впливу на місцеве населення і уряд. У період економічної кризи 1929 – 1933 років політика чехословацької влади, намагаючись стабілізувати ситуацію в країні, посилила і політичний контроль за соціал-демократами, так само як і за комуністами, вважаючи їх розповсюдниками антидержавних ідей. Найбільшу небезпеку в цьому плані становили організації та проведення масових страйків, маніфестацій тощо. Незважаючи на деякі політичні розбіжності з комуністами, соціал-демократи проводили спільні акції протесту у формі згаданих вище виступів місцевого населення. Широко практикувалися також так звані «голодаючі походи». Але оскільки комуністи використовували методи страйкової боротьби і для висування суто політичних вимог, соціал-демократи у свою чергу не відставали від них. На першотравневих маніфестаціях у 1931 році на противагу пропагованих комуністами гасел про єднання з Радянським Союзом, члени місцевої СДППР висували протилежні ідеї типу «Геть з Радянським Союзом!» або «За мир і спокій в республіці!».
Офіційно ж виробити партійну програму дій в умовах кризи соціал-демократам вдалося на XVI з’їзді ЧСДП в Празі, який відбувся у вересні 1930 року. Делегати з’їзду в принципі підтримали політику владного диктату фінансового капіталу і визнали неспроможність пролетаріату у тих умовах боротися за владу. Проте, маючи потужну фракцію в чехословацькому парламенті, соціал-демократи зажадали припинення каральних дій поліції проти мирного населення, відмовившись від пропаганди активних форм боротьби проти уряду, і прагнули парламентським шляхом добиватися поступового реформування. Щодо конкретної роботи, то ЧСДП почала домагатися припинення масових звільнень робітників, виділення матеріально-фінансової допомоги на громадську роботу, домагатися безкоштовного харчування для бідних тощо. Саме завдяки їх старанням упродовж 1931 – 1933 років від уряду було отримано дотації по безробіттю та харчуванню.
Після подолання економічної кризи на перший план знову висувається політична й міжпартійна боротьба. У цей час партійні вимоги місцевих соціал-демократів стають схожими з комуністичними, однак шляхи їх реалізації знову ж таки залишилися різними. Зокрема, багато уваги приділялося поліпшенню соціального становища робітників, розширенню політичних прав і свобод населення, загальній мобілізації суспільства проти фашизації країни і виконанню соціально-економічних і політичних зобов’язань урядом щодо краю шляхом переговорів та державних реформ. Через те, що представники КПЧ звинувачували місцеву СДППР у потуранні «фашистам» в уряді, налагодити зв’язки було важко. Вони обмежувалися тільки передусім взаємно підготовленими акціями соціально-економічного характеру. Подібними були й позиції щодо припинення політики чехізації й усунення із службових посад українців.
Отже, вибір політичних партій українського спрямування був зроблений остаточно – політичний розвиток, еволюційна діяльність проукраїнських партій була можлива лише в умовах вільного демократичного простору, яким наповнювала «свіжий» державний організм Чехословацька Республіка. З іншого боку, визначеність із прихильністю до уряду й своєю політико-національною орієнтацією не мала закінченого вигляду. Більше того, вона знаходилася в зародковому стані. Бажання і мрії перетиналися із звичною обережністю і, деякою мірою, недовірою. У програмах політичних партій, які визнавали себе українськими, відкрито ще не звучали вимоги про приєднання Закарпаття до України як кінцевої мети. Ще більше хаотичним було становище в мовній культурі, яка лише із часом еволюціонізувала в конкретно визначені форми традиційного українства. Так само проходила еволюція радикалізації програм проукраїнських партій у 20 – 30-х роках XX століття.
Однак не можна залишити не поміченим той факт, що позиція проукраїнських політичних партій суттєво розходилася із реальними діями інших автономних партій, незважаючи на схожість їхніх програмних положень. Дійсно, програмні вимоги партій у перші роки їх діяльності мали своєрідну стандартність (вимоги автономії, проведення реформ і навіть у питанні лояльності до державної влади). Проте неможливість співпрацювати в різного роду партійних блоках чи союзах говорить про принципові розходження у позиціях, які стосувалися вирішення тогочасних життєво важливих проблем краю. Саме з того часу почали викристалізовуватися два непримиримі політично-партійні табори – русофільський та українофільський.
І все-таки, незважаючи на недосконалість програмних тез та повільний ріст їх політичної якості можна констатувати, що політична діяльність партій української орієнтації мала об’єктивно-позитивний момент. Це усвідомлення того, що місцеве «руське» населення краю – частина української нації. У цьому і полягала основа їх політичної діяльності у той час.
На середину 1930-х років припав етап чи не найбільшого організованого спротиву українському національному рухові з боку русофільських партій. Тому згуртування українських сил у цей час набувало більш важливого значення. З іншого боку, на територіях, де вплив незалежної ХНП був досить слабким, визрівала необхідність створення нової української партії, яка б не дала можливості залучити місцеве населення до русофільських автономних сил,0 у першу чергу, своєю практикою антиукраїнської пропаганди. Саме на цей час випала поява на політичній арені краю ще двох українських партій – Української Селянської Партії (УСП) та української фракції Аграрної партії. За ідею створення першої із названих політичних організацій взялася вже відома на той час культурно-національна діячка Пряшівщини, активний член «Просвіти» й лідер карпатоукраїнського жіноцтва Ірина Невицька. Саме завдяки її старанням було проведено велику організаційну роботу по підготовці заснування партії. Причина такої ініціативи полягала в тому, що проукраїнські партії і філії не зуміли до цього часу сформувати «щиру» національно-українську політичну організацію, яка об’єднала б усіх русинів-українців, котрі вважали себе українцями (хоча така ідея постійно визрівала).
Починаючи з 1934 року, формувалася організаційно-структурна база нової партії. Найактивнішими членами організаційної групи, крім Ірини Невицької, були І. Гриць, В. Кузьмик, М. Тулек, І. Боднар та ін. Установчі збори партії відбулися 7 квітня 1935 року в Ужгороді у присутності 30 осіб. Якщо із політико-національною орієнтацією партії, її метою і завданнями все було визначено без непорозумінь, то питання назви організації стало «архіважливим». Мрії та надії українських закарпатців про єдність національно-патріотичних сил краю виражалися в думці однієї частини організаторів нової партії, які пропонували назвати її Українське Національне Об’єднання (газета соціал-демократів «Вперед» подавала назву «Українське Народнє Об’єднання»). Інша ж частина проводу партії стояла на традиційному підході до питання назви партії. Враховуючи, що більшість місцевого населення складали селяни, партія, а отже і її назва, мають виражати інтереси цієї верстви населення. Ситуація ускладнювалася ще й тим, що серед керівництва виникли непорозуміння через використання деякими членами ідеї організації для реалізації власних інтересів.
Про історію оформлення назви партії промовисто свідчить матеріал надрукований у газеті «Нардня Сила», яка була офіційним друкованим органом партії: «7 квітня 1935 р. засновано «Українське Національне Об’єднання», а 29.IV.1935 р. названо цю ж партію на «Укр. Сел. парт.». II.VII.1937 р. перехрещено цю ж партію на «Укр. Нац. Сел. Роб. партію». Тоді ж обрано додатково ще й кількох нових членів до проводу партії. Саме тому, що цей новий провід не зробив своєчасно належних заходів щодо остаточного оформлення нової назви партії, то залишаються стара назва, а також і перший провід партії правіосильним. Отже, наша партія зветься надалі: Українська Селянська Партія». 
Як бачимо, період офіційного оформлення назви партії тривав більш ніж два роки, що було у той час незвичним. Незважаючи на це, партія діяла як самостійна організаційна одиниця.
Офіційний друкований орган партії «Народня Сила» почав виходити з 15 вересня 1936 року. Його редактором та видавцем був Михайло Тулек, а співредактором Ірина Невицька, яку по праву можна вважати першою жінкою-політиком на Закарпатті. Новинка друкувала багато політичних статей, у тому числі й про діяльність різних партій. Натомість радикальний зміст матеріалів привертав увагу державних цензорів.
Основне завдання партії її керівники вбачали у створенні на базі УСП об’єднавчого ядра всіх українських громадсько-політичних сил. Звідси і виходила позиція деяких членів партії, які аж до жовтня 1938 року неофіційно продовжували вживати назву партії як УНО: «Всі українці мусять зрозуміти стан сучасної політики, зливаючись в одне могутнє тіло, в одну українську лаву, яка не мала б cоперника на Підкарпатті, отже: в Українське Національне Об’єднання». Поряд із цим вживалася й назва Українська Національна Селянcько-Робітнича Партія.
Постає питання, чому навколо саме цієї організації планували об’єднати всі українські сили краю. Адже у той час діяла одна із впливових проукраїнських політичних партій ХНП, яка, на відміну від «українських селян», уже тоді була злагодженим організаційно-структурним організмом. Важко погодитися з деякими дослідниками, які вказували, що «ХНП до 1938 року не мала політичного впливу серед населення». Причину цього треба, очевидно, шукати у зневіренні в можливості закарпатських українців, які входили до складу різних політичних партій, активно впливати на політичне життя краю та республіки. Недовіру до ХНП у провідників УСП скоріш за все викликала їх близькість із верхівкою греко-католицького духовенства, частина якого не мала чіткої національно-політичної позиції. Ось як про це зазначалося у газеті «Народня Сила»: «Не очікуємо від «володарів» жадної ласки, ані матеріальної допомоги. Не продаємось жадній партії, не вступаємо на услуги жадної держави, а хочемо вибудувати не від кого незалежну, власну, щиро-національну українську партію та її орган. На Підкарпатті нема своєї національної партії. Всі «наші» партії служать чужим інтересам, от і дочекались ми того, що з партії чеських соцдемів повикидали українців, викидуватимуть українців і з аграрної партії, а т. зв. Христіянську партію нині-завтра перебере єпископ Стойка для свого «третього напряму...». Але потрібно відзначити і той факт, що багато членів ХНП схвально відгукнулися про утворення нової української політичної організації. Проте до цієї події вороже поставилися представники СДППР, які в україномовному партійному друкованому органі назвали її «фашистівською і виразно буржуазною». 
Однією із суттєвих відмінностей поряд з іншими партіями української орієнтації було те, що, починаючи з 1937 року, УСП стояла на більш радикально-національних позиціях, у їхніх відозвах уже сміливо і відверто звучали вимоги націоналістичного характеру. Про це свідчать резолюції ІІ з’їзду УСП. Тут, зокрема, вказувалося наступне:
«1. Вимагаємо правдивої, повної автономії і виборів до сейму, щоб народ міг собі вибрати своїх представників. 2. Вимагаємо, щоб усі посади зайняли на підкарпатті правдиві представники, то єсть діти – сини українського народу. Урядники іншої нації, які залишаються дочасно в наших урядах, повинні скласти іспит з української мови. 3. Вимагаємо як найскорше провести земельну реформу, то є парцеляцію великих земельних маєтків, як Латориця, державні лісові землі, з яких можна брати користь на посіви, пасовиська й інше та передачі цих земель нашому селянству».
 Однак, незважаючи на сміливість радикальних політичних положень, партія не зуміла виробити цілісну програму організації, в якій було б чітко вказано її завдання й чиї інтереси вона повинна виражати. Свої цілі УСП намагалася аргументувати в кількох програмних положеннях, які досить часто виходили у партійному друкованому органі «Народня Сила». У цілому вони не відрізнялися від програмних документів інших проукраїнських партій. Головні завдання і напрямки діяльності партії корегувалися лише внаслідок політичних змін у краї (або їх відсутності) і закріплювалися на нарадах та з’їздах. Це суттєво впливало на ставлення населення до УСП, хоча сам факт її існування у тих умовах можна визнати позитивним. Оскільки програма повинна була стати обличчям партії, то не зрозуміло чому її керівництво зволікало із цим питанням. Можна припустити, що до організації партії, крім Ірини Невицької, прилучилися люди, які до того часу не мали достатньої практики і необхідного стажу політичної діяльності. Так чи інакше, а відсутність стабільної партійної програми у той час було негативним явищем.
Проукраїнським партіям Підкарпатської Русі неодноразово закидали, що вони знаходяться під сильним впливом галицької інтелігенції, яка приїхала (емігрувала) сюди з іншого боку Карпатських гір, на що члени УСП відповідали так: «Ми не знаємо тут українських емігрантів. Якщо ще і є кілька галицьких українців по урядах чи де-інде, то пам’ятайте, що для нас вони не є емігрантами! Вони є українцями, як і ми: – ми різниці не робимо на основі того, чи народився в Галичині, над Дніпром, Буковині, Бесарабії чи Підкарпатті!». Виступали члени УСП і проти чехізації місцевого українського населення, через що мали неодноразові проблеми з урядовцями, а особливо з цензорами періодичних видань. Але пріоритетним завданням партії все-таки залишалася боротьба за національну автономію Підкарпатської Русі. Особливого значення вона набула у часи пожвавлення міжнародних територіальних зазіхань на Чехословацьку Республіку.
Ведення правої націоналістичної політики зайняло найбільше місця в програмних положеннях. Все інше тут знаходило своє відображення поверхово, що і негативно впливало на співробітництво з партією. Оскільки основу населення краю становили селяни, то їхні інтереси повинні були стояти на першому місці. Проте без уваги залишилися і селяни, і робітники, й інтелігенція. Саме за це критикували УСП, адже вона намагалася взяти на себе роль об’єднавчої сили всіх проукраїнських політичних організацій. Критиці піддавалась недосконалість програмних позицій УСП. Чітко вказуючи на суттєві недоліки важливого компоненту політичної організації, подавався широкий спектр проблем, які повинні були бути відображені у її програмі.
Таким чином, можна констатувати, що існування УСП хоч і мало позитивний момент у згуртуванні українських сил Закарпаття, її організаційно-структурний рівень значно поступався іншій проукраїнській політичній організації – ХНП. Упродовж 1938 року УСП активної політичної діяльності не проводила. Вона не мала широко розгалуженої мережі осередків подібно ХНП. А відсутність чіткої програми партії говорить про слабу організаційно-політичну культуру, яка аж ніяк не могла личити політичній партії на кшталт УСП у другій половині 1930-х років. З іншого боку, не можна погодитися з деякими науковцями, які стверджували, що УСП «згодом перетворилася у відверто фашистську» партію. Та все ж, політичні лідери згаданих партій не намагалися протистояти один одному, а навпаки — співпрацювали між собою. Така ситуація, безперечно мала позитивний момент у процесі консолідації організацій проукраїнського спрямування.
Позитивні зміни сталися і у середовищі однієї з наймасовіших політичних партій тогочасності – Аграрній партії. Незважаючи на відверте русофільство її лідерів, серед рядових членів була велика кількість проукраїнськи налаштованого населення. Це змушувало найактивніших представників українських аграрників боротися за рівноправство в середині політичної організації і відстоювати проукраїнські політичні і національно-культурні позиції. Починаючи з 1934 року у Аграрній партії постала потужна українська фракція, яка у мовно-національних питаннях стала опозиційною до русофільського керівництва. Серед членів української фракції Аграрної партії своєю громадсько-політичною активністю виділялися Степан Клочурак (фактичний лідер фракції), В. Курах, В. Приймак, М. Марущак, М. Гулянич, М. Рибар, Д. Андришин, Ю. Лацанич, М. Лацанич, А. Штефан, Ю. Перевузник та ін. Вони видавали газету «Земля і Воля», перший номер якої вийшов у світ 10 серпня 1934 року. Її редакторами були С. Клочурак і М. Попадючок. Цікаво, що перші два номери цього періодичного видання вийшли з написом «Орган членів народовців аграрної партії», що викликало спротив у чеської та русофільської частини аграрників, які у вересні 1934 року прийняли рішення про незаконність виходу «Землі і Волі», чим, у свою чергу, підтвердили антиукраїнську позицію, вироблену ще на конгресі Аграрної партії в 1923 році. Проте газета виходила й далі пропагуючи українську національну ідею. 
Хоч українська фракція Аграрної партії була змушена вести постійну боротьбу з русофілами-аграрниками, вона зробила добрий внесок у розвиток українського національного руху в краї. Такі члени партії, як Степан Клочурак, Августин Штефан, Юрій Перевузник, Михайло Марущак та інші брали активну участь у просвітницькій роботі, тісно співпрацюючи з крайовою «Просвітою». Неодноразово українські аграрники виступали у масових акціях протесту спільно з місцевими комуністами й соціал-демократами. Незважаючи на це Аграрна партія постійно проводила й антикомуністичну пропаганду.
Активна діяльність української фракції Аграрної партії змусила рахуватися з нею центральне керівництво в Празі. Для ознайомлення з її роботою в краї делегація українських аграрників у складі С. Клочурака, Ю. Перевузника, М. Гулянича і М. Лацанича їздила в столицю республіки. Розуміючи важливість підтримки Аграрної партії в Закарпатті, центральне керівництво було змушене схвально поставитися до існування фракції. Незважаючи на це русофільська частина аграрників намагалася не допустити українців до парламентських виборів у 1935 році. Більше того, центральне керівництво партії підтримало склад кандидатського листа аграрників від Підкарпатської Русі, куди не ввійшло жодного українського представника. Таким чином вони намагалися позбавити українців можливості впливати на політичні і соціально-економічні зміни через участь у роботі парламенту. Українська фракція Аграрної партії виступила тільки на виборах до крайового представництва і отримала майже 12 тисяч голосів виборців. До кандидатського листа ввійшли 12 чоловік: С. Клочурак, М. Гулянич, В. Приймак, А. Штефан, А. Лацанич, В. Колька, Г. Шорбан, П. Петричко, В. Козарик, В. Лацанич, І. Русин, В. Курах.
Та все-таки запекла боротьба в середині партії між її українськими та русофільськими представниками продовжувалася. Це призвело до глибокої партійної кризи влітку 1938 року. Українська фракція аграрників постійно боролася за рівноправ’я у партії, однак політика її центрального проводу незмінно базувалася на ставленні до українців із «точки зору інтересів партії», що ніяк не могло привести до «замирення між українцями та русофілами. Не останню роль у цьому відігравало постійне лавірування центру Аграрної партії між її єврейськими та угорськими представниками.
2 липня 1938 року в Ужгороді відбулася розширена нарада крайової управи Аграрної партії, на якій розглядалася проблема проекту автономії краю. Найбільші протиріччя виникли з мовного питання. Внаслідок гарячої дискусії було вирішено, що «справу урядової мови в урядах має вирішити майбутній сойм». Для проведення переговорів у питанні автономії з владою та партіями обрали комісію із семи аграрників, до складу якої увійшов український представник Степан Клочурак. Порівняно з минулими роками офіційна позиція Аграрної партії, яка відстоювала антиукраїнську ідею у мовному питанні, значно похитнулася, що вказувало на важливий вплив української секції партії на тогочасні події. Та незважаючи на це, різні протиріччя в середині політичної організації відбивалися на її діяльності. На проукраїнських позиціях стояли аграрні представники молоді та селянства. Однак керівництво партії знаходилося в руках русофілів, які підтримували тісні контакти з лідерами опозиційних русофільських партій. Через це відчувалася відсутність партійної дисципліни, що подекуди призводило до прийняття неадекватних, суперечливих і антидержавних рішень. У такій ситуації навіть члени партії єврейської та угорської національностей намагалися не втручатися в боротьбу між українофілами та русофілами. З будь-якого важливого питання провід партії не міг виробити одностайної думки, через несерйозність позиції центрального проводу. Тим не менше було розіслано вироблений проект автономії на основі «виготовленого плану Української Народної Ради» всім секретаріатам коліційних і опозиційних партій і запропонував налагодити переговори у цьому питанні. Неодноразово українські аграрники брали участь у міжпартійних нарадах та переговорах із представниками празького уряду. Прихильно вони ставилися і до питання консолідації всіх українських політичних партій краю, і у процесі своєї діяльності не робили різких змін партійної позиції.
Iз середини 1930-х років намітилися зміни в діяльності крайового комітету КПЧ. На порядок денний почали висуватися нові стратегічно важливі питання тогочасності, а точніше – питання пошуку союзників та доцільності вимоги автономії краю. На всі ці політично-тактичні повороти керівництва крайкому безпосередній вплив мали як зовнішні, так і внутрішні обставини. Одним із акцентуючих моментів, що вплинув на подальші дії КПЧ в Закарпатті, стала перспектива фашизації Європи та – як її основний політико-ідеологічний чинник – стрімкий розвиток і офіційна політика Німеччини. Така ситуація змушувала комуністів зайнятися пошуком союзників, звичайно серед політичних лівих сил. Такими в краї могли стати, наприклад, соціал-демократи, які мали сталий вплив на населення. Висуваючи загальноприйнятну тезу про загрозу фашизму та об’єднання спільних зусиль для боротьби з ним, члени крайкому КПЧ, насамперед сподівалися очолити цей рух і під його демократичними гаслами продовжити виконання своїх програмних положень та далекосяжних цілей. Саме така політика виходила із рішень VII конгресу Комінтерну, що відбувся у 1935 році. Тут вказувалося, що союз політичних сил можливий тільки в допустимих ідеологією умовах і лише в тому разі, якщо він буде використаний для ефективної реалізації соціалістичного перевороту. Саме висування демократичної «новизни» у агітаційній пропаганді, представлення партії як антивоєнного борця, лідера-антифашиста мало свої позитивні моменти для подальшої діяльності політичної організації комуністів. Від такої далекосяжної політики залежало ставлення до партії місцевого населення та її успіх у міжпартійній боротьбі. Ще на X пленумі КПЧ (1934 рік) був взятий курс на зближення із соціал-демократами («За бойову соціалістичну солідарність»). Така союзна співпраця двох лівих політичних організацій виражалася передусім у проведенні під їх егідою спільних масових акцій за участю селян та робітників.
У цей же час комуністи змінили традиційне для всіх автономних партій програмне положення, що стосувалося вимоги автономії краю. Ще готуючись до виборів 1935 року, вони безапеляційно заявили, «що лозунг автономії є тільки знаряддя для обману трудящих, на відрив їх від революційної боротьби за хліб, роботу і свободи». Такий поворот можна розглядати, як передвиборчий трюк. Оскільки відчувалася мобілізація проугорських автономно-політичних сил, які активізувалися з початку поширення фашизму в Європі, крайова організація КПЧ була змушена запропонувати яку-небудь альтернативу і якимось чином відмежуватися від автономних партій. Подальша діяльність партії, яка тільки по інерції спрямовувалася на домагання від уряду Чехословаччини виконання взятих на себе політико-правових зобов’язань щодо Підкарпатської Русі, практично не змінила її тактики. Нестійкість позиції щодо автономії краю відбивалася й на ставленні до комуністів інших політичних партій, перш за все – української орієнтації. У червні 1938 року крайком КПЧ оголосив, що готовий підтримати висунуті Українською ПР(У)ЦНР вимоги до чехословацького уряду і разом домагатися виборів до крайового Сойму. Реагуючи на це, ХНП висловилася так: «Було б бажаним, щоб в справі автономії був спільний поступ не стільки Рад, але й всіх партій, які бажають добра нашому народові». Проте водночас вони поставили доречне запитання: «Та чи вірити комуністичним маневрам?». Відповідь була дана 5 липня 1938 року, коли крайова організація КПЧ вирішила взагалі відмовитися від вимоги негайної автономії.
Щодо ставлення комуністів до чехословацької влади, то вони хоча й знаходилися в опозиції, але виступали за непорушність кордонів і демократичного устрою держави. Про це заявив на зустрічі з прем’єром М. Годжею лідер закарпатських комуністів Олекса Борканюк.
У питанні єднання всіх проукраїнських політичних сил краю комуністи займали конкретну і незмінну позицію. На утворення союзу чи блоку з автономними партіями «руських хліборобів» (1920 – 1924), а пізніше «християнських народників», які найпослідовніше відстоювали проукраїнську орієнтацію, вони не збиралися йти, оскільки вважали їх буржуазно-поміщицькими й клерикальними партіями. Такої думки традиційно дотримувалися й науковці, які в радянські часи висвітлювали їх діяльність. Ця політична тактика, на нашу думку, була негативним явищем з огляду перспектив утворення національної автономії. Саме з цього і починалися всі протиріччя, які виникали в краї між проукраїнськими комуністами, деякою мірою соціал-демократами, аграрниками та членами ХНП й УСП. Адже в окремих національно-культурних і політичних положеннях вони сходилися. По-перше, як ліві, так і праві партії бажали об’єднати українців Підкарпатської Русі з українським народом по той бік Карпат. Єдина відмінність полягала в тому, що одні (крайком КПЧ) вбачали цей союз у складі Радянської України, а інші (ХНП, УСП, СДП, українські аграрники) – в некомуністичній Соборній Українській державі. По-друге, згадані політичні організації вбачали в тогочасній Угорщині та автономних політичних діячах, які потурали її реваншистським ідеям, найнебезпечнішого ворога. По-третє, і одні, і другі доводили реальну єдність українців по різні боки Карпат, відкрито і безапеляційно утверджували й відстоювали українську мову. «Нам не треба доводити, що наш народ український, бо це доводить сама історія і сама дійсність... Наше завдання – пояснити народові, що «русин» і «українець» одне і те ж, що наша материнська мова – українська мова» – писали комуністи.
Ці ж самі аспекти можна віднести до діяльності місцевих соціал-демократів. Газета «Вперед», яку впродовж 1926 – 1938 роках редагував Дмитро Німчук, виходила українською мовою і досить вміло висвітлювала різні політичні і соціально-економічні події в краї. Багато уваги приділялося міжпартійній боротьбі, в тому числі і з проукраїнськими політичними організаціями. Проте особливі протиріччя виникали з комуністами, які вважали боротьбу соціал-демократів за соціальні реформи не революційною і слабо ефективною. Ці та інші моменти призводили до виходу із лав ЧСДП більш радикально настроєних членів.
У цілому, особливо після подолання світової кризи, програмні вимоги місцевої ЧСДП були схожими з комуністичними. Головна різниця полягала у методах їх реалізації. Найбільший акцент уваги соціал-демократи робили на поліпшення соціального становища населення шляхом реформування, переговорів з урядом тощо. А вимоги розширення політичних прав і свобод, виступи проти фашизації, чехізації та усунення із службових посад українців знаходили своє відображення у спільних із комуністами акціях протесту.
Негативну роль відіграла і відсутність у практиці комуністів та соціал-демократів проведення регулярних національно-усвідомлюючих та релігійно-духовних акцій. У цьому відношенні єдиним моментом, який вказував на співпрацю з націоналістами, була участь членів крайової організації КПЧ у культурницьких заходах спільно з «Просвітою». Однак, незважаючи на це, самі комуністи, а також деякі радянські дослідники, ніби виправдовуючись, зазначали, що крайком КПЧ тільки використовував «Просвіту» для досягнення своїх цілей, із чим не можна погодитися. 
З огляду на те, що ЧСДП вважалася однією із масових партій у республіці, соціал-демократи дуже уважно ставилися до підготовки до виборів усіх рівнів. Із початку 1935 року на регіональних засіданнях і нарадах вони розробляли загальні положення, які б стали основою позиції партії на період виборів. 29 січня 1935 року відбулися збори «посольського клубу», на яких соціал-демократи затвердили основні вимоги до уряду на поточний рік. Серед них найголовнішими були: прискорене прийняття закону про 40-годинний робочий тиждень, впорядкування заробітної плати, самоуправління на місцях, створення промислової інспекції, розробка закону про допомогу безробітним та ін. Велику увагу представники партії приділили також участі у сільських виборах.
10 квітня 1935 року в Ужгороді відбулися загальнокрайові збори членів місцевої ЧСДП. Звіт про політичну ситуацію в краї подав Федір Ревай. Акцентувалася також увага на необхідності активної участі членів політичної організації як у парламентських виборах (19 травня), так і в окружних (26 травня). Проте подальші події показали наявність суперечностей між крайовим керівництвом партії і його центральним органом. Зокрема, місцеві соціал-демократи висунули на вибори до крайового представництва десять кандидатів. До кандидатського листа увійшли: Ф. Ревай, А. Кекус, Д. Яцина, Р. Цавнер, Б. Герман, М.Й. Кріз, Л. Павлюк, Ш. Горват, О. Тар, Ф. Повхан. Однак центральне керівництво партії в Празі не погодилося з тим, що першим у кандидатському листі стояв українець Федір Ревай (до того ж у 1929 – 1936 роках він був членом центральної президії партії) і зажадало замінити його на чеха. Внаслідок того, що Федір Ревай виступив проти цього рішення, його у 1936 році офіційно виключили з партії соціал-демократів, мотивуючи це грубим порушенням партійної дисципліни.
Таким чином, вплив українців у середині ЧСДП обмежувався, що було викликано загальнодержавним маневруванням і недовірою до проукраїнських політичних сил після 1935 року. Не останню роль у цьому відіграла й русофільська опозиція. Та незважаючи на це, українські соціал-демократи продовжували дотримуватися своєї національної та політичної позиції. Особливо активізували вони свою діяльність у 1938 році, коли пріоритетним питанням часу стала «справа автономії». У червні 1938 року лідери місцевої ЧСДП провели ряд нарад із представниками інших політичних партій краю, на яких порушувалися питання автономії і Сойму. Зокрема, 19 червня відбулася неофіційна зустріч керівництва ЧСДП Підкарпатської Русі з лідерами Аграрної партії з приводу проектів автономії краю. А у серпні 1938 року, коли політичні партії краю вже брали участь в обговоренні автономних проектів, соціал-демократи зволікали з рішенням про чітку позицію у питанні автономії, оскільки чекали вказівок із центрального органу партії. Реагуючи на це, партія Августина Волошина (ХНП) заявляла, що «ми цікаві на становище тутешнього проводу соц-дем. партії». Ці та інші протиріччя вели до кризи в ЧСДППР. Її інтернаціональна основа і дії деяких партійних представників говорили про те, що автономія потрібна тільки українцям. Самостійність у вирішенні проблемних питань обмежувалася й тим, що ЧСДП входила до II Соціалістичного Iнтернаціоналу. Лише 19 жовтня 1938 року у Празі було оголошено про вихід партії з цієї організації, а згодом про вливанн її до лав новоутвореної Народної партії праці.
Та все ж ядром автономної політики краю залишалася ХНП. Її лідери послідовно відстоювали ідеї політичної та економічної автономії Підкарпатської Русі. Керівну роль вони відігравали і в надпартійному представницькому органі – ПР(У)ЦНР, куди входили представники проукраїнських політичних партій і організацій. Їхньою культурно-національною опорою було товариство «Просвіта», яке в 1937 році об’єднало всі прогресивні національні сили, незалежно від їх партійної приналежності. У 1938 році ХНП закликала всіх політичних діячів краю прилучитися до боротьби за автономію. I хоча вона не була серед наймасовіших політичних організацій, але своїм бажанням вирішити найголовніше питання тогочасності безперечно займала передове місце в політичній історії краю. Недарма ХНП активно займалася вивченням і аналізом автономних проектів, подавала свої зауваження до їх змісту тощо. Позитивно вони поставилися і до положень про систему виборів до Сойму. ХНП перша серед інших проукраїнських політичних партій висунула тезу про єдність українських політичних сил краю і її реальну необхідність.
Внаслідок антиукраїнської пропаганди русофільських, проугорських і деяких загальночеських політичних партій при повному невтручанні у цей процес державної влади кількість членів ХНП майже не зростала, і партія ще не могла підняти питання про об’єднання з українцями, що проживали по той бік Карпат. Отже, питання соборності всіх українських земель перемістилося на задній план, хоча й тимчасово. Маючи добре організовану культурно-національну базу в особі місцевої «Просвіти», яка крім згаданих партій об’єднувала й членів ЧСДП, КПЧ, УСП та ін., такі партійні видозміни не були ризикованими. Проте, важка боротьба за виживання в багатопартійній політичній системі, структурне змужніння організацій змушувало конкретизувати свою політичну мету і постійно корегувати завдання партії. 

2.5. Пошук шляхів консолідації українських
політичних сил наприкінці 1930-х років

Ситуація, яка склалася в краї у 1938 році, все ближче підводила національно-свідомих діячів українського руху до думки про об’єднання політичних сил української орієнтації в єдину національну організацію, в єдиний національний «фронт»: «Ми з національного боку дуже багато тратимо якраз через те, що наші сили роздроблені. Ми маємо за собою народ, маємо інтелігенцію, але зате ми завжди є прихвостнями чужих партій. Вже сто разів висловлено на всіляких нарадах, зборах, з’їздах молоді і т.п., що ми конче мусимо мати свою, ні від кого незалежну політичну партію. Сьогодні, після славетного всепросвітянського з’їзду, ми стоїмо так далеко, що самостійна українська партія на Підкарпатті цілком оправдана». Дійсно, проведення 17 жовтня 1937 року Величного Всепросвітянського з’їзду в Ужгороді показало реальну можливість об’єднання всіх українських сил краю в одну могутню громадсько-політичну лаву. Того дня чи не вперше зникли (хоч і на один день) непорозуміння між партіями української орієнтації. На всепросвітянське свято спільно зійшлися крім первинних осередків «Просвіти», «Січі», «Пласту», різних національних товариств та союзів і члени та лідери Християнсько-Народної Партії, Української Селянської Партії, українських гілок Соціал-Демократичної, Аграрної та Комуністичної партій. Така єдність, що не мала до цього часу аналогу в політичній історії Закарпаття, промовисто засвідчила прагнення українського населення краю до політичної консолідації заради майбутності власного народу: «Тому отже мусимо відложити всі диференціяції, всі сварки між собою і ми всі «праві» і «ліві», коли не бажаємо собі національної смерти, повинні чим скорше зреорганізувати, перетворити ціле наше політичне життя».
Отже, питання створення єдиної української національної партії визрівало давно. А з часом воно поступово еволюціонізувало й немов саме вирвалося на поверхню. У 1938 році політичне життя в Закарпатті набуло того напруження, яке повинно було вирішити найголовнішу проблему тогочасності – здобуття автономії краю і початок кардинальних зрушень у соціально-економічній та суспільно-політичній сферах життя.
Діяльність політичних партій не те що невиправдовувала себе, а скоріше не влаштовувала внутрішньо-політичні вимоги часу. Поступово їх значення в суспільно-політичному розвитку краю почало занепадати. Вони перестали відігравати цементуючу роль у побудові політично грамотного суспільства, оскільки були занадто різновидними. З іншого боку, така ситуація передусім не влаштовувала тільки політичних лідерів української орієнтації. Вони почали шукати причини такого собі «партійного затишшя», яке більше нагадувало на кризу проукраїнських партій, паралізацію їхніх дій внаслідок неприхильного ставлення до них як внутрішніх політичних чинників (загальнодержавні та русофільські й проугорські партії), так і зовнішніх (угорські і польські урядові кола). В таких умовах потрібно було знайти правильний із такого становища вихід, який не призвів би до втрат уже здобутих на той час політичних перемог. Один із таких шляхів українські лідери вбачали в консолідації своїх національно-політичних сил довкола однієї партії, оскільки участь українців у діяльності інших, зокрема чеських партій, користі місцевому населенню не принесла: «Маємо, на жаль, сумні досвіди, як ті чеські партії забирають наші голоси для себе, просто долучуючи їх до своїх. А висхід такий, що – хоч і маємо українців у парламенті, – вони виконують те, що їм накажуть партії чехів і ми не можемо спромогтися на заступника, на посла, що заступав би в парламенті виключно нас, наші інтереси. Бо ні один посол чеської партії – хоч і найсвідоміший українець – не буде всилі боронити українців на сто відсотків, просто з тієї причини, що наше українство є і буде завжди червоним полотном в очах чеських партій, навіть і тих, що ще тепер це українство толерують».
Консолідація 	українських політичних сил не тільки означала об’єднання всіх українських партій та філій у партійний блок чи союз. Розглядалася можливість злиття всіх партій в одну найвпливовішу або взагалі ліквідація усіх політичних організацій української орієнтації і на основі загальнополітичного порозуміння створення партії нового типу: «Не числом побільшувати партії, а їх зліквідувати. У чеських партіях нехай будуть самі чехи, в мадярських – мадярони, але українці повинні вже раз прийти до того, що їм жадного місця нема валятися в передпокоях чужих партій! Вони можуть мати свою партію.
І коли ми виступимо з чеських партій і зробимо собі свою, то тим і зредукуємо на мінімум число партій серед нашого народу. А створивши свою, щиронародну українську партію, ми могли б осягнути не тільки один але навіть декілька мандатів».
Щодо подібної злуки політичних сил закарпатських українців велися дискусії як на шпальтах крайової періодики, так і в особистих розмовах під час офіційних та неофіційних зустрічей. Розглядалися всі можливі варіанти та їх результати, їхній вплив на економічно-політичну ситуацію в краї. Також обговорювалася реальність вирішення всіх тогочасних проблем від соціальних і економічних до політико-державних внаслідок об’єднання представників різних верств населення й різнобічних інтересів: «Скажете, що є нонсенс злучити всі погляди господарських інтересів і соціальних питань в одну партію. Та переживаємо переломові часи, нам наші національні інтереси, наше «бути, чи не бути» понад усе важніше і ми повинні відложити всі свої дрібнички, щоб спільними силами рятувати те, що нам найважливіше: Нашу національність. Не забуваймо, що Підкарпаття – це малий клаптик землі і наша партійна, чи краще кажучи, соціяльна диференціяція – це наша загуба. Можу я бути соціалістом, але мені дорожчий той український священик, ніж соціяліст чужої нації, хоч би клясово й ближче стояв до мене; можу я бути, наприклад, найрадикальнішим націоналістом або фашистом, але той український комуніст мені дорожчий, чим націоналіст або фашист чужої нації, що мені чужий як по крові так і по мові і по культурі... До цього насамперед потрібно нам своєї, ні від кого незалежної української партії».
У 1938 році питання про об’єднання українських політичних сил Закарпаття почало потребувати нагального вирішення. Така постановка проблеми виходила з активізації русофільських політичних організацій, що не гребували навіть провокаціями. Польсько-угорські претензії щодо Закарпаття (як зовнішньополітичний чинник напруження в регіоні) суттєво цьому сприяли. Розуміючи це, українські лідери почали поступово знімати з порядку денного практику розрізнених дій окремих українських політичних партій, їх самостійні виступи і шукати можливість створення спільного національно-політичного організованого об’єднання: «Ще ніколи не було такої пекучої потреби з’єднати наші розбиті сили, як ось тепер. Наступ ворогів з усіх боків із метою завдати смертельний удар українському населенню того клаптика землі по цей бік Карпат: відкрита аспірація поляків віддати Підкарпатську Русь мадярам, збільшена мадярська пропаганда..; найновіша польська пресова кампанія й промова Бека; «тихе» зазіхання одного «нашого» сусіда, щоб віддати йому Мараморош; непевна міжнародна ситуація (аншлюс і т.д.); отруйна діяльність русотяпської преси на Підкарпатській Русі проти українців; спільний наступ усіх «русских» парляментарних послів проти резолюції Парламентарної Культурної Комісії (спільний підпис меморандуму) й т.д., ось поважні причини, що приневолюють нас задуматися над нашою долею.
Коли дочислити поважну кризу аграрної партії на Підкарпатті, незадоволення й тертя в соціял-демократів та сварки в інших партіях, а якщо до того всього візьмемо ще й приклад загального об’єднання для створення спільного фронту всіх чеських партій й т.ін., то побачимо, що вдарила дванадцята година й для нас. Прошу не забувати, що вибори до громадських рад вже за плечима! Вони вже літом відбудуться!
Ще три місяці тому на цю тему на сторінках нашого часопису появився цілий цикль статтей і час нас, як ініціяторів тієї думки, вповні оправдав: Психічно наш загал до об’єднання вже підготовлений».
У таких умовах політична влада українофільських партій зосередилася навколо Першої Руської (Української) Центральної Народної Ради. Аналогічне об’єднання відбулося в русофільських автономних партіях, які зосередилися в Центральній Руській Народній Раді. Однак союзи партійних лідерів у Народних Радах не вирішили питання створення єдиної політичної організації із своєю чіткою програмою, метою та завданнями. Беручи за приклад культурно-національне об’єднання, якого добилися закарпатські українці в 1937 році, вони заявляли: «Але нам цього не досить, бо настав момент, щоб ми з’єднались і політично.
В останніх днях зародилася думка, щоб заложити «Об’єднання» всіх українських партій на Підкарпатській Русі, надаючи їхній волі один напрям, їхній діяльності одну програму – українську програму, що випливала б із потреб і конечностей нашого українського життя...
Тому вже найвищий час, щоб ми вже раз опам’яталися і кинули витирати чужі пороги, а зорганізуватися до оборони, до розбудови свого власного життя!
Хтось скаже, що в нас немає фондів – засобів, грошей. Це правда, та відповідно до того й мусимо будувати партію. Не грішми будемо до неї приманювати людей, але ідеєю, правдою, шляхетними почуваннями, які завжди переважають у чесних людей. А ідейні працівники навіть і матеріальні жертви принесуть...».
Звичайно, матеріально-фінансова база стояла в основі створення всіх політичних партій, однак шляхи поповнення партійної казни в організацій були різними. Якщо оглянути загалом всі партії, то треба відзначити, що організації української орієнтації у цьому важливому компоненті стояли найслабше. Незважаючи на це, питання консолідації проукраїнських політичних сил на 1938 рік набуло першочергового і безповоротного водночас значення.

2.6. Становлення політичної монополії партії УНО

У 1938 році порівняно із партійним розвитком 1920 – 30-х років, викристалізувалися два партійні напрямки партій, які дотримувалися різних національно-політичних орієнтацій, – українофільський та русофільський. Оскільки свою діяльність вони корегували у складі представницьких об’єднань, якими виступили ПР(У)ЦНР (українофільська) й ЦРНР (русофільська), то їх роль як самостійних партійних організацій (принаймні проукраїнських) почала поступово послаблюватися. Вплив на політичне життя краю мали у той час тільки згадані Народні Ради.
Опинившись перед загрозою політичної анархії, викликаної як кризою внутріполітичного життя в Чехословацькій Республіці, активізацією словацького автономізму, так і небезпечною для держави зовнішньополітичною ситуацією, представники політичних сил краю зуміли порозумітися в основних важелях тогочасної політики і знайшли компроміс щодо становлення першого автономного уряду. У цей час всі політичні партії, що діяли як самостійні організаційні одиниці, продовжували існувати і дотримувалися своїх програмних завдань. З приходом до влади другого автономного уряду на чолі з лідером проукраїнської орієнтації Августином Волошином було взято курс на дотримання «найбільшої терпеливості в мовних і партійних боротьбах». Щоб запобігти вибуху політичної анархії, уряд Чехословаччини того ж дня погодився із пропозицією українських політиків, зокрема Юліана Ревая, офіційно припинити діяльність усіх політичних партій краю. Єдиною правомірною політичною організацією тут стала ПР(У)ЦНР. Однак формально політичні партії існували й надалі. Винятком може бути крайовий осередок КПЧ, яку офіційно оголосили поза законом. Однак наступне розпорядження вже офіційно вводилося в життя. 29 жовтня 1938 року було видано декрет про припинення діяльності всіх політичних партій, що діяли до цього часу на території Підкарпатської Русі. Закриття політичних партій було здійснено, вважаємо, у вдалий момент, тому, що саме в цей час партійність вже втратила своє суспільно-організаційне значення і перетворилася на «анархічного чинника». Партійні апарати довели неспроможність, а, можливо, й небажання принципово ставитися до вирішення суспільних проблем тогочасності. Потрібно підкреслити, що схвально поставилися до заборони діяльності партій передусім представники проукраїнської орієнтації. 31 жовтня 1938 року влада видала розпорядження про припинення діяльності низки партійних друкованих органів, серед яких найбільш антиукраїнськими були «Русская Правда», «Нашъ Путь», «Русскій Вістник». 
Незважаючи на це, партії продовжували хоч і не так активно, як раніше, проводити свою політичну діяльність. Але враховуючи їх безпорадність у тогочасних політичних умовах, можемо припустити, що партії почали вимирати «природною смертю» і лише найстійкіші утримувалися на поверхні політичної історії аж до 23 грудня 1938 року, коли празька влада видала повторне розпорядження про заборону всіх партій.
Автономний уряд, вбачаючи небезпеку в діяльності неукраїнських політичних партій після Віденського арбітражу 2 листопада 1938 року, намагався не допустити створення русофільських об’єднань у будь-якому їх виявленні. Підтвердженням цьому, може слугувати документ звернення прем’єр-міністра краю й лідера українських політичних сил А. Волошина до віце-губернатора О. Бескида 15 листопада 1938 року. Поштовхом до такого радикального кроку стала недовіра неукраїнських політиків до автономного уряду Августина Волошина, які намагалися використати свої інтереси у розбудові автономії і противилися веденню односторонньої національної політики його керівництвом. Безперечно, з огляду на двадцятирічні традиції багатопартійної системи в Чехословацькій Республіці, це мало вигляд грубого порушення політичних прав і свобод гарантованих Конституцією ЧСР. З іншого боку, в умовах концентрованої влади та політично виправданої ліквідації багатопартійності можна було спрямувати всі політичні сили на вирішення головного завдання тогочасності, а саме – на утвердження автономії краю і стабілізацію суспільно-політичної обстановки. 
Подальші події показали, що проукраїнський уряд Августина Волошина віддав у жертву демократичність багатопартійної системи, пояснюючи це як вимушений політичний крок в тогочасних умовах. Після заборони діяльності всіх політичних організацій ПР(У)ЦНР, у складі якої згуртувалися партії української орієнтації, монополізувала політичне життя краю, що повинно було пом’якшити становлення стабільної суспільно-політичної ситуації.
Політичні події кінця 1938 – початку 1939 років показали цілий спектр державно-правових моментів, які йшли всупереч ще фактично діючої конституційної основи Чехословаччини. 12 січня 1939 року, коли стало відомо, що вибори до крайового Сойму відбудуться через місяць, було ще раз оголошено про розпуск всіх політичних партій (тепер уже остаточно), в тому числі й українських. Це було зроблено для того, щоб зрозуміти реальну ситуацію на політичній арені краю після впровадження автономії і спокійно підійти до передвиборчої кампанії. Тоді ж з’явилося доповнення розпорядження уряду від 23 грудня 1938 року про політичні партії, а 16 і 30 січня 1939 року це рішення було черговий раз підтверджене. Але дане положення стосувалося тільки тих політичних партій, які діяли після Віденського арбітражу. 
Невдовзі почалася організаційна робота по створенню нової національно-української партії, яка б включала у себе всі розрізнені до того часу політичні організації. Над цією організацією працювали всі активні діячі Закарпаття, які входили до керівних органів проукраїнських товариств і партій – ХНП, УСП, філій ЧСДП й Аграрної партій. Велику допомогу надали і безпартійні, які прихильно ставилися до національно-визвольного руху українців у краї. Упродовж тижня було проведено кілька попередніх засідань, розроблявся статут партії, її програма. Наслідком спільної роботи 18 – 20 січня 1939 року стало створення єдиної української політичної партії – Українське Національне Об’єднання (УНО). 19 січня 1939 року чехословацький уряд отримав офіційне повідомлення про затвердження Статуту і Програми партії УНО. Наступного дня було видано розпорядження за № 653 / 39 про дозвіл створення партії УНО, що означало право на її легімітивну діяльність. Тоді ж оголосили про участь УНО у виборах до Сойму. Одним із результатів виникнення партії УНО стало, без сумніву, порозуміння колишніх керівників і членів різних партій українського спрямування в необхідності виступу спільними силами на виборах і вироблення єдиного кандидатського списку. Питання розбудови УНО в українській історіографії висвітлювалося неодноразово, хоча й підходи до його дослідження теж були різними. 
24 січня 1939 року на установчих зборах партії УНО було обрано керівництво організації, сформовано його головний провід. Головував на зібранні прем’єр-міністр і голова Української Центральної Народної Ради Августин Волошин, який виголосив промову. Після цього було обрано голову партії УНО, яким став Федір Ревай. Заступником голови обрали М. Тулика, а генеральним секретарем – А. Ворона. До складу керівного органу також увійшли: секретар І. Рогач, редактор В. Гренджа-Донський, референт пропаганди В. Комаринський, контролери М. Бабота і М. Бандусяк. Крім того, безпосередніми членами проводу партії УНО стали: А. Штефан, М. Бращайко, І. Невицька, С. Росоха, Ю. Пазуханич, М. Долинай, С. Клочурак, В. Лар, Д. Німчук, М. Марущак, Д. Попович, І. Климпуш, М. Гупаловський. Почесним головою УНО був і Августин Волошин. Крайовий секретаріат, головний провід партії розташувався у місті Хуст, а офіційним друкованим органом організації проголосили газету «Нова Свобода», редагування якої доручили Василеві Гренджі-Донському.
Поява на політичній арені партії УНО викликала швидку реакцію у місцевого населення. У перші два дні після створення партії до її рядів залучилося близько п’яти тисяч чоловік. Радянський історик Борис Співак вказує на існування за цей час «200 «низових осередків» УНО». Прихильне ставлення до партії визначалося ще й тим, що до майбутнього кандидатського листа від УНО могли ввійти й представники національних меншин, які проживали у краї (чехи, румуни, німці). Деякі місцеві угорці, хоча й не внесли жодного кандидата до виборчого списку, все ж голосували за представників цієї партії. Позитивно вплинув на позицію населення щодо УНО і той факт, що об’єднавши партійні інтереси християнських народників, селян-робітників (УСП), аграрників і соціал-демократів, партія об’єднала і представників різних соціальних верств, які з надією чекали від них заступництва. Цим самим лідери УНО намагалися й виправити непорозуміння, які виникли після ліквідації всіх партій.
Програма партії УНО досить суттєво відрізнялася від інших програмних документів партій, що діяли в Закарпатті до її створення. Складається враження, що це – програма побудови держави або програма першочергових дій уряду. З іншого боку, платформа єдиної проурядової партії повинна була виражати спільну ідею домінуючої влади у майбутній державі. У цьому, на нашу думку, полягала основна своєрідність програмних положень УНО. Вони друкувалися в партійній пресі як настанови та пропозиції щодо «правильного» життя пересічного громадянина і вірного підданого своєї національної країни. В основі програмних розділів були поняття «нація», «українська національна спільнота», «відповідальність та дієва жертвенність членів». Широко вживане гасло «Україна – понад усе!» пронизане бажанням створити міцне національно-українське суспільство. Взагалі зміст програмних положень партії УНО вперше в політичній історії краю мав різко видозмінений вигляд і ні за своєю структурою, ні за формою не був схожим на програмні документи всіх інших політичних організацій краю.
У розділі «Лицарські чесноти нації» говорилося про виховання молодого покоління. Безперечно, увага до становлення фізично і морально здорової молоді заслуговує на повагу, однак у розумних і толерантних рамках по відношенню до інших національностей. Звідси також дізнаємося, що напіввійськова організація «Січ» фактично виступає партійною дочірньою молодіжною організацією. У розділі «Рееміграція синів нашої землі» прослідковується невпинне бажання об’єднати всіх українців у межах однієї держави, прагнення повернути представників своєї нації в лоно Батьківщини. У поданому зверненні саме Карпатська Україна виступає об’єднуючим ядром всіх українських земель та їхнього населення. Важливий акцент робився на духовному вихованні нації. Всі основоположні тези базувалися на позиціях «міцного» ідеологічного націоналізму. Відчувалася традиційна для його радикальної частини зверхність над представниками інших національностей, наприклад, у гуманітарній сфері зайнятості: «Учителями нації, журналістами, письменниками, митцями та творцями духових цінностей нації, можуть стати лиш українці по крови та по походженні, моральні якості яких перед українською спільнотою будуть неоспоримі». 
Таке ставлення не могло сприяти дружньому співжиттю з національними меншинами в краї. Воно виправдовувалося тільки тогочасною політичною ситуацією, насамперед недовірою до інших національностей як державотворчих чинників і, мабуть, помстою за подібне ставлення до закарпатських українців упродовж попередніх двадцяти років. Документальні матеріали підкріплювалися й дієвими справами, як наприклад забороною створення національних рад, які виступали репрезентативними об’єднаннями національних меншин. З таких передумов виходить і позиція про абсолютну політичну, етичну, національну та господарську єдність українського населення. А з’єднуючим ланцюгом цієї єдності і повинна була виступити партія УНО, де кожний її член відповідатиме за свої вчинки].
Взагалі український націоналізм УНО без приховування симпатизував німецькому націоналізмові, обрав його за приклад. За зразок були взяті й монополізація політичної влади, яка здавалася найдосконалішим виходом із тої ситуації, розбудова однонаціональної партійної проурядової організації, сприйняття ідеології фюрерства (принаймні у партії). У газеті «Нова Свобода» читаємо: «У нас ще не з’явився ні український Муcсоліні, ні український Гітлер». Така позиція носила відносно виправданий характер, а її схиляння перед Німеччиною випливало із зовнішньполітичної ситуації на європейському континенті. Із цим пов’язане і наступне. Як уже зазначалося, всі політичні партії раніше були заборонені, а створення нових організацій підлягало суровому контролю. Утворення єдиної продержавної партії УНО і наявність її членів серед уряду визначало і державницьку позицію правління, яка базувалася на авторитаризмі і націоналізмі, навіть незважаючи на демократичний зміст проголошеного документу: «УНО вибере таку форму правління, яка найбільше відповідатиме інтересам української національної спільноти та стремлінням українського народу по всіх виявах свого національного, політичного, культурного і соціального життя». Співпраця уряду і партії була настільки своєрідною, що інколи важко було зрозуміти, який інститут стоїть вище.
У цілому можемо сказати, що політична програма партії занадто заідеологізована, базувалася виключно на позиції українського націоналізму, до чого, об’єктивно кажучи, місцеве населення не було ще готове. Вихованому в демократичному суспільстві Чехословацької республіки населенню, різка переміна в суспільно-політичному житті могла принести негативні наслідки. З іншого боку, лідери партії пішли найрадикальнішим шляхом внаслідок внутрішніх та зовнішніх кризових обставин і таким чином намагалися призупинити політичний хаос у краї. Тому цей шлях був обраний як прийнятний в тогочасних умовах і мав вирішити два основні завдання. По-перше – згуртувати і об’єднати всі національно-українські політичні й культурні сили та єдиним фронтом виступити на захист своїх завоювань. По-друге, не давати можливості організувати потужну опозицію, яка б звела нанівець всі намагання українського об’єднання створити передумови побудови повної автономії Закарпаття. На становлення націоналістичної ідеології проводу УНО певний вплив мали і зв’язки з Організацією Українських Націоналістів (ОУН). Не останню роль у формуванні національно-української політичної монополії в кінці 1938 – на початку 1939 років відіграли зв’язки та морально-матеріальна підтримка заокеанської української діаспори. Вона плідно підтримувала автономний уряд, партію УНО і напіввійськову Організацію Народної Оборони «Карпатська Січ» (ОНОКС). Отримували закарпатці допомогу й від інших еміграційних організацій.
Першим «бойовим хрещенням» політичної партії стала підготовка та участь у виборах до крайового Сойму, де. було подано єдиний кандидатський список від партії УНО. Іншими словами, передвиборча кампанія проходила в умовах однопартійності, що мало свої особливості й порушувало законодавчу основу демократичності Чехословацької Республіки. Адже контроль за проведенням виборів покладався на тих, кого так чи інакше будуть обирати до Сойму. Серед 32 кандидатів по десять представляли колишні ХНП і СДППР, сім – колишню Аграрну партію, двоє – «націоналістичну молодь» і троє – національні меншини краю. Проте зараз вони виступали як члени єдиної новоствореної партії. Той факт, що до єдиного списку кандидатів у більшості ввійшли члени УНО, говорить про те, що до його складання були причетні саме керівники цієї організації. Потужно працювала й пропаганда. Провід партії УНО проводив постійні наради з членами організації, членами уряду й представниками регіонів. Такі наради відбувалися майже щоденно, і чим скоріше наближалися вибори до Сойму, тим довшими за часом вони були. Так само, майже кожного дня, відбувалися зустрічі з виборцями в різних куточках Карпатської України. Для прикладу наведемо замітку в «Новій Свободі», яка анонсувала «Публічні політичні збори», заплановані на 5 лютого 1939 року. Тут вказувалося місце проведення, година та ім’я головуючого (виступаючого) на зустрічі. На 5 лютого таких зібрань було заплановано аж 54. За даними секретаря партії УНО Андрія Ворона, в «останній перед виборами тиждень генеральним секретаріатом УНО було влаштовано 98 публічних зборів, в останній день перед виборами – 64 збори».
Докладені урядом зусилля, спрямовані на необхідність перемоги УНО, були винагороджені позитивним результатом. Із усіх голосуючих, які становили 92,5 відсотка населення, 92,4 відсотка віддали свої голоси на підтримку УНО. Такі результати були очікувані з огляду на проведену агітацію, афішну пропаганду, публічні зібрання та ін. «Молодий партійний апарат УНО блискучо здав свій іспит, але здали іспит і преса, і «Січ», а особливо наша свідома інтелігенція», — згадував очевидець.
Після зняття чеською владою Юліана Ревая з посади міністра Карпатської України 6 березня 1939 року було скликано чергову нараду проводу УНО з представниками ПР(У)ЦНР, які висловили свій протест проти його усунення. УНО опублікувала заяву, в якій виступило проти будь-якої реконструкції уряду Карпатської України. У відповідь чеська цензура «вибілила» черговий номер партійної газети «Нова Свобода». 8 березня 1939 року, на засіданні УНО було порушено питання про зазіхання Праги на права і здобуті свободи краю. В таких умовах було запропоновано, «щоб Сойм скликав голова Української Національної Ради, нашого найвищого політичного форуму...».
Втручання чеської державної влади у внутрішні справи Карпатської України набувало все більш рішучого характеру. У відповідь на це провід УНО протестував. Розуміючи свою безпорадність і невідступність проводу партії від своїх позицій, Прага пішла на досить радикальне рішення. Оскільки питання скликання крайового Сойму було першочерговим, то чехи запропонували вирішити це питання за умови, що Федір Ревай буде позбавлений посади голови партії: «Поки прем’єр Волошин не відкличе Федора Ревая, до того часу президент Федерації Сейму не скличе». Також пропонувалося призначити на посаду голови УНО більш «поступливого» Юрія Перевузника. Його кандидатуру підтримували урядовці в Празі й міністр Степан Клочурак, з яким він був близько знайомий по співпраці в Аграрній партії.
Опинившись перед фактом обмеженого вибору та через те, що Ф. Ревай відмовився залишити посаду голови партії УНО добровільно, Августин Волошин як уповноважена особа своїм декретом звільнив його із займаної посади. При цьому було акцентовано увагу на «повному узнанні його заслуг». Фактично Федір Ревай став жертвою політичної змови, сліди якої вели із Праги. Декрет про звільнення голови УНО на нараді зачитав секретар прем’єра і УНО Іван Рогач. Уряд автономії не стільки не хотів ризикувати, скільки не міг собі це дозволити в таких політичних умовах.
Новим керівником УНО став судовий радник і державний секретар Юрій Перевузник. Новообраний голова партії був більш поміркований у своїх поглядах і підтримував політику А. Волошина щодо лояльності до чехословацької влади. У його поглядах не було «сліпого» радикалізму, яким були «наділені» деякі члени проводу УНО. Цим самим він влаштовував і центральну державну владу.
Уже наступного дня голова партії Юрій Перевузник дав розпорядження редагувати офіційний друкований орган організації «Нова Свобода» в більш поміркованому дусі, не виступаючи з різкою, необдуманою критикою проти празької влади, як це було до цього часу, щоб не дати приводу чеській цензурі ліквідувати єдину політичну партійну й урядову газету краю. Таким чином, зміна політичного керівництва партії автоматично вплинула на ведення політики УНО. Радикальна націоналістична позиція із присмаком екстремізму по відношенню до представників інших національностей (останнім часом все більше поширювалися античехословацькі настрої) змінилася ліберальною політикою, яка виражалася в лояльному ставленні до чехословацької влади і йшла в ногу з політикою автономного уряду А. Волошина. Наголосимо ще раз, що до цього спричинилися перш за все зовнішньополітичні чинники.
Однак зміна керівництва партії УНО мала й інший – внутрішньополітичний чинник. Його ядром були розходження у питанні ведення політики Карпатської України в тих умовах. Якщо автономний уряд на чолі з Августином Волошином постійно підкреслював архіважливість союзу з Чехословаччиною і доцільно проводив необхідну для тодішнього розвитку краю політику лояльності, то частина членів проводу партії УНО вбачали в цьому «приховану» непатріотичність, схиляння перед старшим братом і вимагала проведення більш жорсткої політики по відношенню до Праги. 
14 березня 1939 року на спільну нараду зібралися члени уряду, Української Народної Ради, посли Сойму і провід партії УНО. Після цього прем’єр-міністр Августин Волошин проголосив самостійність і суверенність Карпатської України, що мало велику історичну вагу для становлення молодої Карпато-Української держави. 
В умовах розпочатої угорцями агресії проти населення краю і швидкоплинного перебігу подій політичне життя уряду і провідної партії УНО було паралізоване. Політичне керівництво було неспроможне мобілізувати свій партійний апарат для необхідного опору. У таких умовах, коли багато провідних і рядових діячів УНО опинилися перед фактом фізичного знищення, про діяльність партії в краї не могло бути й мови. Із загибеллю Карпатської України перестала існувати й єдина національна українська політична партія УНО. В цілому ж, політика ліквідації багатопартійної системи в Закарпатті у 1938 році з огляду на політичну ситуацію в автономії була, вважаємо, цілком виправданою, так само, як і становлення політичної монополії в особі партії УНО у 1939 році.
Упродовж двадцятилітньої політичної історії партії краю українського спрямування відшліфовували свою національно-політичну платформу і на її основі пройшли кілька етапів розвитку. Безумовно цей розвиток був важким. Він наштовхувався на різні кризові явища, які випливали як із внутрішньополітичних, так і зовнішньополітичних чинників. Але політично-національна стабільність, ідеологічна спрямованість проукраїнських політичних сил мала все-таки завершений вигляд і довела доцільність декларованих ними об’єднавчих процесів. Цей момент був головним у діяльності партій і залишив конкретний слід у політичній історії краю.
Характеризуючи згаданий період, треба відмітити і те, що він був насичений боротьбою між русофільськими організаціями та партіями української орієнтації на всіх суспільно-політичних «фронтах». Це була спільна риса всіх проукраїнських партій. Одностайно вони також виступали проти зазіхань на територію краю з боку Угорщини і Польщі, посиленої чехізації та русифікації, відстоювали автономні політичні, економічні і культурні права та свободи місцевих жителів. Важливим і, мабуть, пріоритетним питанням було доведення до свідомості населення об’єктивної спільності українців Закарпаття із українським народом по той бік Карпат. Проте, незважаючи на ці та на інші об’єктивні спільні риси, тактичні засади й безпосередні дії лівих і правих політичних сил суттєво розходилися і в традиційних, для тогочасних умов, лозунгових та газетних «баталіях» відмежувалися один від одного. Далося взнаки й однобоке і, що треба підкреслити, неправдиве висвітлення подій в Радянській Україні комуністичною пресою краю, за що їх справедливо піддавали критиці. Більш послідовно у своїй політично-національній позиції була ХНП, яка витримала випробування часом і стала своєрідним ядром проукраїнських політичних сил. Після припинення своєї діяльності (жовтень 1938 року) її члени й надалі продовжували відстоювати проукраїнську орієнтацію автономії, а в 1939 році влилися в ряди УНО. Пройдені етапи становлення і розвитку проукраїнських політичних партій Закарпаття засвідчили й те, що їхня національна спрямованість не була штучною і не піддавалася видозмінюванню. З перших років діяльності, хоча і в своєрідній формі, партії відстоювали ідею єдності всього українського народу, його мови, культури. Беззаперечним позитивним моментом у цьому відношенні була їхня спільна праця в культурно-освітній сфері. Їх участь у роботі товариства «Просвіта» зайвий раз це підтверджує.
Таким чином, треба зазначити, що всі проукраїнські політичні партії зробили добрий внесок у розвиток політичної історії Закарпаття і незважаючи на міжпартійні суперечності, діяли в одному культурно-національному напрямку.

2.7. Вибори до Сойму Карпатської України

Політичний розвиток Чехословацької республіки, створеної у 1919 році, мав усі характерні риси демократичного суспільства, що перш за все виражалося в дієвості плюралізму, опорі на законодавчі ініціативи, практиці політичного рівноправ’я. Упродовж 20 – 30-х років ХХ століття прояви політичного плюралізму набули ефекту безпосередньої участі в політичній еволюції держави її громадян. Підкарпатська Русь, як складова частина Чехословаччини на теренах сучасного Закарпаття, також опинилася в епіцентрі політичних перетворень, дістала внаслідок трансформації політичної системи можливості участі у державотворенні тощо. Однак процес залучення місцевих громадян до державного розвитку проходив через призму представницької демократії, посередниками якої виступали політичні партії. Багатопартійна система, яка мала як позитивні, так і негативні ознаки, що підживлювали правовий та громадянський організм держави, сприяла більш швидкому залученню народних мас до політичного життя. Саме активність місцевого населення Підкарпатської Русі характерно засвідчує про реальні можливості участі у виборах до вищих органів влади. У міжвоєнний період у регіоні вибори до чехословацького парламенту проводилися чотири рази (1924, 1925, 1929, 1935 роки) і один раз до Сойму Карпатської України (1939 рік). Це була серйозна перевірка спроможності громадян вплинути на політичну систему, урядову політику тощо.
Вказуючи на специфічні характеристики регіональних виборчих процесів, потрібно сказати і про той факт, що під час проведення виборів усіх рівнів у 1920 – 30-х років були зафіксовані масові порушення, які, як правило, суттєво не впливали на розстановку сил партій, однак вказували на існуючі недоліки і недосконалість організаційно-виборчого процесу на місцях.
 Загалом результати парламентських виборів даного періоду показали спроможність тих чи інших політичних партій впливати на суспільно-політичне життя окремого регіону. Серед проукраїнських політичних організацій своєю масовістю й потужною структурно-організаційною базою виділялися крайком КПЧ і місцева ЧСДП. Не останню роль у міцності організацій відіграла й матеріально-фінансова допомога філіям від їх центральних органів у Празі. З іншого боку, цей важель занадто суттєво впливав на самостійність партійних дій і рішень. Серед інших політичних партій слід виділити потужну Аграрну партію, яка в силу державної підтримки мала чи не найлегші можливості для свого розвитку. В когорті автономних політичних партій безперечним лідером, вважаємо, була партія АЗС. Виходячи з іншої градації політико-партійного розвитку тогочасного суспільства, упродовж міжвоєнного періоду участь у виборах до чехословацького парламенту на теренах Підкарпатської Русі брали вісім загальнодержавних політичних партій, які лояльно ставилися до політики чехословацького уряду і відповідно названі вченими проурядовими. 
До опозиції дослідники відвели УНП, АЗС, РНАП (автономні) і КПЧ (загальнодержавну). Приймаючи запропонований поділ, маємо наступне: якщо у 1924 році за проурядові партії проголосувало 40 відсотків виборців у краї, у 1925 році – 46 відсотків, у 1929 році – аж 64 відсотки, то у 1935 році цей відсоток різко знизився до 37 відсотків голосів. Відповідно опозиційні партії найвищий показник електоральної підтримки дістали у 1935 році (63 відсотки), на противагу попередніх у 1924 році – 60 відсотків, у 1925 році – 54 відсотки, і у 1929 році – низьких 36 відсотків голосів виборців.
Не можна обійти стороною й питання зростання серед місцевого населення зацікавленості в результатах виборів, про що свідчить постійно спадаючий рівень абсентеїзму. Якщо у 1925 році за політичні партії, що були внесені до бюлетенів у Підкарпатській Русі голосувало 245 тисяч 743 громадян, у 1929 році – 266 тисяч 324 чоловік, то у 1935 році кількість учасників виборів становила рекордні для статистики краю 323 тисячі 645 одиниць. При цьому згідно положення про вибори кількість представників від краю виходила із певного співвідношення набраних голосів. Так, у 1924 році цифра, яка дозволяла отримати відповідний мандат, становила 28 тисяч 245 голосів, у 1925 році – 27 тисяч 304, у 1929 році – 29 тисяч 591, у 1935 році – 34 тисячі 443 голосів. Передбачалося, що у 1941 році, під час чергових парламентських виборів цей показник зросте до 38 тисяч голосів. Проте, внаслідок відомих подій у 1939 році, це так і залишилося політичним передбаченням.
Отже, процес демократичного плюралізму в 20 – 30-х роках ХХ століття носив об’єктивно позитивний характер, а приклад практичної реалізації демократичних повноважень через призму участі широких верств населення у виборчих процесах, піднімав на високий рівень можливості демократичного парламентаризму в тогочасних умовах. Наслідки парламентських виборів 1924, 1925, 1929 і 1935 років для політичних партій, а також вибори до Сойму Карпатської України, їх вплив на електорат потенційних прихильників, видозміни передвиборчих програм – усе це подає своєрідне політично-аналітичне зображення тогочасного регіонального соціуму. 
Вибори до Сойму Карпатської України планувалося провести на основі широкого залучення громадян до їх участі. Згідно з Конституційним Законом №328 від 22 листопада 1938 року, що узаконював автономний статус краю, передбачалося проведення виборів і Сойму Карпатської України. В ньому так визначалися хронологічні рамки проведення першого крайового парламенту: «Сойм Карпатської України буде вибраний найпізніше в квітні 1939 року та скликаний в місяць по виборах президентом республіки до міста, яке означить карпато-українська влада». 
Створивши нормальні організаційні умови щодо створення партійних осередків на місцях, лідери партії УНО відразу ж взялися за основне завдання того часу – проведення підготовки виборів до Сойму Карпатської України. Вони були призначені на 12 лютого 1939 року. Про це повідомило Міністерство внутрішніх справ Карпатської України 12 січня 1939 року. В оголошенні міністерства внутрішніх справ вказувалось, що «вибори відбудуться на основі части І і ІІІ закона ч. 330 – 1920 Зб. з і р. по тексту закона ч. 126 – 927 Зб. з і р. Виборчі списки будуть, починаючи днем 19 січня 1939 року, впродовж 8 (восьми) днів виложені у всіх громадських урядах до прилюдного нагляднення. Листа кандидатів має бути... подана партіями в двох примірниках найпізніше 21 дня перед днем виборів т.є. в неділю 22-го січня 1939 до 12 години в полудне предсідникові краєвої виборчої комісії в Хусті». Деякі історики в такому рішенні уряду вбачають грубі порушення: «З юридичної точки зору, це не вписувалось ні в які міжнародно-правові норми процедури виборів». Однак, оголошення про вибори було опубліковано не 20 січня, а 12 січня 1939 року, тобто за десять днів до початку виборів. Отже правопорушень з боку уряду не було. Інша справа, вибори проходили на безальтернативній основі, що свідчило про відхід уряду А. Волошина від демократії. 16 січня 1939 року було іменовано голову Краєвої виборчої комісії П. Калинюка та його заступника М. Лацанича.
Підготовка до виборів у крайовий Сойм стала першим «бойовим хрещенням» політичної партії УНО. Згідно з урядовим положенням всі політичні партії, які бажали взяти участь у виборах, повинні були зголоситися до 22 січня 1939 року, зареєструватися і подати свої кандидатські листи. Однак, передвиборча кампанія проходила в умовах однопартійності, що мало свої особливості. 27 січня було сформовано список послів до Сойму Карпатської України. Список відкривав прем’єр-міністр Августин Волошин. Вибори до Сойму були призначені на 12 лютого 1939 року. Ще 8 лютого Августин Волошин звернувся до всіх громадян Карпатської України: «Тепер, коли мільйони й мільйони наших братів та інших народів примушені жити під чужим пануванням, Боже провидіння позволило нам, щоб ми, найменша частинка великого українського народу, на своїй прадідній землі самі собою управляли».
До кандидатського листа від УНО було внесено прізвища 32 кандидатів: Августин Волошин, Юліан Ревай, Юлій Бращайко, Михайло Бращайко, Іван Грига, Адальберт Довбак, Микола Долинай, Мілош Дрбах, Августин Дутка, Іван Ігнатко, Володимир Комаринський, Іван Качала, Василь Климпуш, Степан Клочурак, Василь Лацанич, Микола Мандзюк, Михайло Марущак, Леонід Романюк, Григорій Мойш, Дмитро Німчук, Антон-Ернест Ольдофреді, Юрій Пазуханич, Іван Перевузник, Петро Попович, Федір Ревай, Микола Різдорфер, Степан Росоха, Юрій Станинець, Василь Шобей, Августин Штефан, Кирило Федєлеш, Михайло Тулик. Більшість із них уже встигли пройти партійну школу в різних політичних організаціях. 
Уряд Карпатської України максимальну увагу приділяв пропагандистській роботі. Листівкова пропаганда особливо посилилась напередодні виборів до Сойму. Всі листівки закликали голосувати за партію УНО: «Тату, не забудь, що 12 лютого (фебруара) будемо голосувати... Скажи і мамі, щоб дала свій голос. Тату, не забудь, що листу веде прем’єр-міністр др. Августин Волошин і міністр Юліян Ревай. Уважаймо, щоб не запропастили Рідний Край і тяжко здобуту свободу». Або така листівка: «Громадяни! Українці – Українки! На чолі кандидатки стоять: Батько Прем’єр о.Августин Волошин та міністр Юліян Ревай. Ви вірите цим людям? Так! Кожний має це сказати у неділю 12 лютого 1939 р.».
Необхідно відзначити, що окремі політичні сили зробили свої кандидатські списки до Сойму. Так, зокрема, поступили депутати празького парламенту від колишньої аграрної партії і «Група підкарпатських русинів», але Центральна виборча комісія відмовила їм у цьому. Цей акт уряду А.Волошина слід розцінювати як суттєве порушення елементарних демократичних прав місцевого населення. Уряд докладав усіх зусиль, щоб за короткий час переконати населення в необхідності голосувати за УНО, хоча протилежної політичної партії не було, а вибори проходили на безальтернативній основі. Складалося враження, що уряд і найближчим часом не допустить утворення нових партій. Ця ідея проходить червоною ниткою через переважну більшість листівок. «Ти вже об’єдинився, говорилося в одній із них, – і ніколи вже більше не смієш розбиватися на партії та групи».
Голосування мало проходити на основі Виборчого Закону Чехословацької Республіки, який продовжував діяти на території краю. Зауважимо, що «Легітимаційний листок про вибори» передбачав покарання «як провину тяжкою в’язницею від одного до шести місяців: коли дехто відбирає виборцеви листу кандидатів без його виразного дозволу, або коли йому очеркує в листі кандидатів». Цей запобіжний захід уряду не застеріг від порушень закону про вибори в поодиноких округах.
Очевидець писав, що «результат недільних виборів... був так надзвичайно успішний і для українського народу та українців взагалі корисний, що заскочив своєю несподіванкою не тільки ворогів, але і приятелів Карпатської України». Із 92,5% населення, що взяли участь у виборах, 92,4% проголосували за УНО. Вибори пройшли на задовільному рівні без значних порушень, а їх наслідки можна вважати достовірними. Бюлетень Пресової Служби Карпатської України так передав враження німецького журналіста: «Мені доводилося переїжджати через багато сіл, в яких маяв білий прапор (тобто, 98% проголосувало за УНО – Авт.). Я бачив, як селяни з захопленням в очах дивилися на той шматок полотна та гляділи на мене, немов би хотіли сказати: «Видиш нашу гордість, чужинце». Ви повинні гордитися національною свідомістю Вашого простолюддя». Свідчення очевидців переконують у великому політичному піднесенні, яке було під час виборів. Житель с. Колочава, що на Міжгірщині, М.Шимоня розповідав: «Колочава уся проголосувала за УНО. Стільки було людей, що їх ланцюг в одному кінці села починався, а в другому закінчувався. Все було покрите синьо-жовтими знаменами, і здавалося, що Колочава – одне велике синьо-жовте полотнище». Подібну ситуацію описали очевидці подій Е.Медвідь, М.Липей, А.Субота, В.Цьока, В.Цех та багато інших. Закарпатці, які проживали в Бельгії, вислали своє привітання, а також просили «приєднати їх голоси».
Результат виборів був надзвичайно успішний для українського народу та українців взагалі. З 92,5 відсотків, що взяли участь у виборах, 92,4 відсотки голосували за список партії УНО. Вибори пройшли на задовільному рівні без значних порушень, а їх наслідки можна вважати достовірними. Свідчення очевидців переконують у великому політичному піднесенні, яке було під час виборів. Жителі села Колочава, що на Міжгірщині, розповідали: «Колочава уся проголосувала за УНО. Стільки було людей, що їх ланцюг в одному кінці села починався, а в другому закінчувався. Все було покрите синьо-жовтими знаменами, і здавалося, що Колочава – одне велике синьо-жовте полотнище».
Необхідно відзначити, що цілий ряд населених пунктів віддали більшість голосів проти партії УНО. Зокрема, так зробили жителі сіл Іза, Гудя, Вербовець, Смоголовиця, Руські Комарівці, Великі Лази, Буковець, Дусино, Пасіка, Вишня Розтока. Більше двох тисяч голосів проти партії УНО було зафіксовано в столиці Карпатської України – Хусті. Це є свідченням того, що люди могли вільно висловлювати свою думку. В той же час воно доводить, що українська ідея встановлювалася в безкомпромісній боротьбі протилежних одна одній сил.
Докладені урядом зусилля, спрямовані на необхідність перемоги УНО, були винагороджені позитивним результатом. Із усіх голосуючих, які становили 92,5 відсотка населення, 92,4 відсотка віддали свої голоси на підтримку партії УНО. Такі результати були очікувані з огляду на проведену агітацію, афішну пропаганду, публічні зібрання та ін. Українці всього світу стежили за виборами до Сойму, чекаючи позитивних результатів. Канадські українці в телеграмі на ім’я Августина Волошина писали: «Просимо уряд Карпатської України передати нашим братам привіт. У неділю 12 цього місяця очі 500 тисяч українців Канади звернені на Вас, брати і сестри з Карпатської України». Очевидець писав, що «результат недільних виборів... був так надзвичайно успішний і для українського народу та українців взагалі корисний, що заскочив своєю несподіванкою не тільки ворогів, але і приятелів Карпатської України».
Невдовзі Августин Волошин звернувся до народу з такими словами: «Солодкий мій народе! Твоя щира поведінка при виборах до першого Твойого сойму доказує Твою політичну зрілість, доказує, що Ти зумів у собі витворити не лиш велику національну свідомість, але й солідарність щирої любови один до одного, брата до брата, порозумів наші спільні інтереси...
Особливо тішить мене те, що наша дорога була правильна і ми тою дорогою ідемо далі, щоб вибудувати культурну, господарську і політичну самостійність для блага нашого народу, у згоді з нашими слов’янськими братами чехами і словаками у спільній федерації…
Вже з перших вислідів голосування бачив я щирі прояви Твоєї любови до великої Нації, з котрої Ти походиш. З великою утіхою, з невимовною радістю бачу, що Ти не є вже тим приниженим рабом, тим нещасним рутеном, яким тебе колись з презирством називали чужі пани, але що Ти є сином великої Нації св. Володимира Великого і Ярослава Мудрого».
Звичайно, демократичний зміст виборів до Сойму був дещо деформований внутрішньо- і зовнішньополітичними подіями початку 1939 року. Однак єдність народу Карпастської України у надважких умовах була винагороджена цілковитою перемогою українських політичних сил, котрі цілеспрямовано йшли до державного будівництва.
Вибори, що закінчилися повною перемогою представників українського напряму, об’єднаних в партію УНО, дали право уряду Карпатської України скликати Сойм – перший всенародно обраний український парламент в історії регіону.

ЧАСТИНА 3. 
МІЖНАРОДНИЙ ЧИННИК УТВОРЕННЯ 
КАРПАТСЬКОї УКРАЇНИ

3.1. »Мюнхенська змова»
Наприкінці 1930-х років у Центральній Європі виникла гостра міжнародна криза. Фашистські Німеччина та Італія готувалися до нового поділу світу. Над Європою нависла небезпека виникнення Другої світової війни. У складному становищі опинилася Чехословаччина, до складу якої входило Закарпаття під назвою Підкарпатська Русь. З другої половини 1930-х років відбувався прискорений процес мілітаризації Угорщини. Ця країна, що межувала із Закарпаттям, постійно висувала агресивні плани щодо краю. Отже, внаслідок суспільно-політичних обставин склалось так, що Закарпаття, яке знаходилося в центрі Європи, незмінно входило у сферу інтересів різних держав.
29 – 30 вересня 1938 року в Мюнхені проходила конференція за участю Німеччини, Італії, Франції та Великобританії, яка своєю безсоромністю перевершила все, що мало місце після Першої світової війни. На ній вирішувалась доля Чехословацької Республіки, хоча представників цієї країни на конференцію не допустили. Відзначимо, що ідея ліквідації Чехословаччини визрівала вже давно. «Як я дізнався від моїх дипломатичних колег, – розповідав на Нюрнберзькому процесі колишній консул США в Берліні Д. Мессерсміт, – фон Папен у Відні і його колега фон Макензен в Будапешті вже в 1935 року відкрито пропагували ідеї повного розчленування і кінцевого приєднання Чехословаччини...». Це підтвердив у своєму листі від 1 серпня 1936 року до міністра закордонних справ Угорщини К. Кані угорський посол в Німеччині Д.Стояї: «Нам слід зосередити всі сили на Чехословаччині. Гітлер визнає, що у відношенні до Чехословаччини у нас цілі співпадають, однак здійснення їх він намічає на більш пізній час. Він ненавидить чехів». Під час розмови з К. Канею прем’єр-міністр Прусії Г. Герінг 11 жовтня 1936 року однозначно заявив, що «Німеччина ніяким чином не змінить своїх планів відносно Чехословаччини».
Керівник відділу «Абвер-1» Ганс Пікенброк записав у своєму щоденнику: «Коли в 1936 році я одержав призначення в Управління Аусланд/Абвер при Військовому міністерстві, завдання, які стояли перед абвером-1 були сформульовані наступним чином: 1. Організація основних розвідоперацій в країнах: Франція, Чехословаччина, Польща, Англія, Росія, Іспанія (громадянська війна). 2. Організація другорядних розвідоперацій в країнах: Бельгія, Швейцарія, Югославія, Румунія, США. 2. Країни, в яких заборонено проводити розвідоперації: Австрія, Італія, Угорщина, Фінляндія, Естонія, Японія, Болгарія. 4. Всі решта країн інтересу не викликали і розвідоперації на їх території не проводились. В той час вермахт знаходився на початковій стадії формування, тому головним об’єктом розвідки були армії суміжних країн – Польщі та Чехословаччини… Зростаюча кількість і направленість завдань однозначно вказували на наміри Гітлера і ОКВ окупувати Чехію. Розвідоперації пройшли в цілому успішно, поскільки нам вдалося завербувати в прикордонній області велику групу агентів із числа судетських німців і призваних до чеської армії фольксдойче (етнічних німців). Для посилення розвідоперацій на території Чехії були додатково створені відділення абвера у Відні та Нюрнбергу. Відділ «Абвер-1» у Відні був укомплектований відбірним контингентом, поскільки стійкі родинні зв’язки між судетськими німцями, австрійцями і чехами відкривали широкі можливості для проведення диверсійно-розвідувальних операцій абвера в цьому регіоні…».
Погляди верховодів Німеччини цілком підтримував міністр закордонних справ Італії Г.Чіано: «Італія не шукає якої-небудь угоди з Прагою, хоч прямих протиріч між двома країнами не існує. Одним словом, у відношенні Праги Рим повністю розділяє позицію Німеччини». Під час відвідин Гітлера Італії напередодні Мюнхенської конференції, чехословацька проблема була затронута тільки одного разу, та й то досить поверхово. Але було відомо, що Муссоліні принизливо висловлювався про Чехословаччину. Ніби готуючи країну до реалізації німецьких планів, дуче в своїх промовах підкреслював необхідність розгляду чехословацького питання і його вирішення. «Якщо Чехословаччина опинилася сьогодні в ситуації, яку вона і сама могла б визначити як делікатну, – заявив Муссоліні в одній з таких промов, – то це тільки тому, що вона була – можна сказати, вже була – не просто Чехословаччиною, а Чехо-німецько-польсько-угорсько-карпато-україно-Словаччиною». 
Муссоліні, варто констатувати, не бажав втягувати Італію у війну, до якої вона була не готова. Йому цілком підходила позиція посередника під час вирішення чехословацького питання. Про це він зізнався у розмові з Г.Чіано. Муссоліні наказав своєму послові в Берліні Аттоліко негайно піти на прийом до Гітлера, щоб запевнити фюрера, що Італія залишається на боці Німеччини, запропонувавши, разом з тим, відкласти військову мобілізацію на двадцять чотири години.
Керівники Третього Рейху, будучи добре обізнаними з прагненнями Угорщини повернути свої «віковічні території», постійно штовхали Будапешт до активних дій проти Чехословаччини. «Нинішнє покоління угорців, – заявляв Г. Герінг, – повинно задовільнятися експансією тільки в одному напрямі (чехословацькому – Авт.), щоб повернути відторгнуті угорські території». Гітлер теж радив Угорщині «не розпиляти свою політичну силу в різних напрямках, а спрямувати її в один бік, а саме в сторону Чехословаччини». Хоча акценти в зовнішньополітичній стратегії Німеччини в різні періоди будуть змінюватися, однак це не впливатиме на спрямування загальної лінії фашистів стосовно Чехословаччини. 30 травня 1938 року Гітлер видав директиву про підготовку до воєнних дій проти Чехословаччини. План нападу на неї отримав кодову назву «Грюн». Згідно з ним, «Чехословаччина у найближчому майбутньому повинна бути розгромлена в результаті воєнних дій... Необхідно негайно провести всі приготування... Уже в перші 2 – 3 дні може бути створено таке становище, яке покаже... всю безперспективність чеського воєнного становища, а для тих держав, які мають територіальні претензії до Чехословаччини, буде стимулом до негайного нападу на неї. У цьому випадку слід розраховувати на виступ Польщі і Угорщини».
Однак, необхідно відзначити, що не всі високі чини Третього Рейху поділяли думки Гітлера. Найрадикальнішу антигітлерівську позицію займав Франц Гальдер, який з 1 вересня 1938 року замінив на посаді начальника генерального штабу сухопутних військ Людвіга Бека. Він разом з статс-секретарем Вайцзеккером вів переговори з англійськими політиками щодо протидії планам Гітлера відносно Чехословаччини. Проте Н. Чемберлен ніяк не міг збагнути, як Ф. Гальдер бажає заручитися підтримкою Великобританії, виступаючи всупереч політичним цілям і намірам власного керівництва. Шеф абверу Вільгельм Канаріс теж належав до тих людей, які чітко усвідомлювали те, що насильницьке вирішення німецького питання в Судетах приведе до війни в Європі. Він намагався зробити все для того, щоб відвернути цю небезпеку від Німеччини і Європи. Відомо, наприклад, що В.Канаріс сприяв відносно поміркованому напряму серед судетських німців, на чолі яких стояв Генлейн, на противагу екстремістському націонал-соціалістичному крилові, яким керував Карл Герман Франк. 
В. Канаріс, маючи давні контакти з відповідними службами Угорщини та Італії, намагався переконати їх у необхідності мирного вирішення судетського питання. До речі, між абвером і угорською розвідкою існувало співробітництво, яке включало в себе також нагляд за Чехословаччиною, Східною та Південно-Східною Європою. Особисті зв’язки Канаріса в Угорщині незабаром вийшли за межі військової сфери в політичну. До осіб, з якими в Канаріса були довірчиві відносини, відносився також міністр закордонних справ К. Каня. Напередодні судетської кризи восени 1938 року Канаріс разом з полковником генерального штабу Тіппельскірхом відвідав Будапешт з метою застерегти Угорщину від участі в так званому «широкому вирішенні» чехословацького питання, тобто ліквідації Чехословаччини силою зброї. Аналогічну роботу провів Канаріс в Італії, однак суттєвих успіхів його ініціатива не принесла. В. Канаріс добре розумів, що найбільше залежало від Великобританії, а тому був розчарований поступливою позицією Н. Чемберлена.
Розчарувався у Великобританії також впливовий чиновник Міністерства внутрішніх справ Німеччини, а згодом німецький віце-консул в Цюріху Ганс Бернд Гізевіус. «Починаючи з травня 1938 р., – пригадував він, – від нас неодноразово йшли чіткі вказівки на те, що Гітлер говорив про Судетську область, а в дійсності думав про захоплення Чехословаччини і робив у даному напрямі серію подальших, незвичайних по формі та змісту, кроків. Не пізніше 5 вересня у англійського уряду повинні були зникнути останні сумніви на рахунок того, яке вирішальне значення має його тверда позиція. Коли криза почала наближуватися до кульмінаційної точки, через Ламанш з відому Гальдера полетів наш останній емісар, щоб відкрито повідомити про наші плани державного перевороту». Однак, Н. Чемберлен, двічі відвідавши Гітлера перед конференцією, фактично сприяв поділу Чехословаччини.
Отже, не всі високі чини Німеччини поділяли експансіоністські плани Гітлера. Ймовірно, знаючи про це, Гітлер доклав чимало зусиль, щоб привернути більшість генералітета на свою сторону. Е. Манштейн пригадував, що наприкінці серпня 1938 року Гітлер «виступив перед нами з майже двохгодинною промовою, в якій виклав причини, які змусили його негайно перейти до вирішення чехословацького питання. До найбільш важливих із них він відніс дискримінаційні міри властей відносно німецької національної меншини і ту загрозу для Німеччини, яку буде являти Чехословаччина у випадку війни. Далі він завів розмову про загальну військово-політичну обстановку і, зокрема, про те, що проблеми з переоззброєнням англійської армії та внутрішньополітичні труднощі у Франції не дозволять двом великим європейським державам виступити на захист Чехословаччини. Гітлер також нагадав про дружню позицію Муссоліні, яку той продемонстрував під час приєднання Австрії до Німеччини, а також про те, що ні Польща, ні Угорщина не захочуть допомагати Чехословаччині по тій простій причині, що вони самі претендують на частину її території. На думку фюрера, не слід чекати і втручання в події Радянського Союзу, поскільки, по-перше, Червона Армія ще не відійшла від недавньої «чистки командного складу», і по-друге, Польща не пропустить російські війська через свою територію». Й. фон Ріббентроп теж вважав, що «пригнічення німецької меншини в Чехословаччині зовсім не було видумкою Адольфа Гітлера. Воно почалося ще в 1918 року. Після взяття нацистами влади в 1933 року воно, поза всяким сумнівом, посилювалось, а культурне життя німців у Чехословаччині все більше урізувалось». І взагалі, заявляв Ріббентроп, «чехословацького народу як такого не було ніколи – ні до, ні після 1918 року. Навпаки, мова йшла про багатонаціональну державу з різними народними групами, до яких належали крім чехів німці, угорці, поляки, русини, карпатські українці та словаки. Штучне утворення, яким була Чехословаччина, створена в 1919 року із таких гетерогенних елементів, з самого момента свого виникнення тяготіло до розпаду і могло зберігатися тільки в результаті сильного давління чехів». Симпатизував судетським німцям, яких в Чехословаччині налічувалось близько трьох мільйонів, майбутній англійський прем’єр-міністр Уінстон Черчілль. Під час зустрічі з Конрадом Генлейном У. Черчілль підтримав його намагання до автономії, але категорично виступив проти передачі Судетів Німеччині. 
Ідеологічне обгрунтування загарбницьких планів Гітлера здійснював його міністр пропаганди Йозеф Геббельс. Оправдуючи справедливість намірів фюрера відносно Чехословаччини, Й. Геббельс неодноразово повторював історію про божественне провидіння, яке охопило Гітлера. «В ту спекотну неділю, – говорив він, – фюрер стояв на трибуні на Замковій площі в Бреслау, а перед ним проходили колони фізкультурників. І ось тоді коли йшла колона молоді з Судетської області, вона раптом зупинилась і стала стіною перед трибуною. Ці люди приїхали здалеку, щоб побачити улюблене обличчя, і ніщо не могло змусити їх піти геть. Плакаючі жінки оточили фюрера, бажаючи торкнутися його руки. Звучали спонтанні слова зобовязаності; промоми переривались сльозами. Фюрер схвилювався цією сценою, і він вирішив допомогти цим змученим людям. Він вирішив їх проблеми всього за кілька місяців, підписавши Мюнхенську угоду». Однак, Геббельс не сказав про одну важливу деталь: ще за кілька місяців до спортивного свята в Бреслау Гітлер уже прийняв рішення про поділ Чехословаччини. Історики Е. Брамштедте, Г. Френкель і Р. Манвелл відзначали, що завдяки Геббельсу «Гітлер був представлений як добрий і мудрий державний діяч європейського масштабу». 
Таким чином, план нападу на ЧСР почав розроблятися в німецькому генеральному штабі задовго до початку конференції в Мюнхені. Генерал-фельдмаршал Еріх фон Манштейн пригадував, що влітку 1938 року ОКХ повідомило його що в разі конфлікту з Чехословаччиною саме він виконуватиме обов’язки начальника штабу армії, яка розквартирується на баварсько-чехословацькому кордоні. Г. Гімлер разом з Гейдріхом створили диверсійно-десантний загін СД, який повинен був слідувати за німецькою армією, щоб «забезпечити безпеку політичного життя і національної економіки». За чотири дні до Мюнхенського договору, коли вторгнення в Чехословаччину здавалося вже вирішеною справою, Г. Гімлер повідомив Генлейна, що він із своїм корпусом ополчення буде підпорядковуватися йому особисто. Тоді ж до кордону були підтягнуті шість батальйонів охорони із загонів «Мертва голова» без санкції верховного командування, яке відмінило його накази Генлейну і дало інструкції про те, що вояків СС повинні контролювати військові. Наказ закінчувався вказівкою, що всі «подальші міри повинні узгоджуватися між верховним головнокомандуючим армії та рейхсфюрером СС». 
Гітлер намагався приховати свою кінцеву мету відносно Чехословаччини, заявляючи, що він хоче тільки визволити судетських німців, яких, ніби-то, в ЧСР дискримінують. Для припинення цього він вимагав від Великобританії і Франції «натиснути» на Чехословаччину. Остання повинна була відмовитись від території, на якій проживає німецьке населення. Обстановку в Судетах загострювала фашистська «п’ята колона», яка систематично організовувала різноманітні інциденти. Події розгорталися з калейдоскопічною швидкістю. 18 вересня 1938 року Великобританія і Франція підготували ультиматум Чехословаччині, 19 вересня його вручили, а коли її уряд 20 вересня його відхилив, то 21 вересня послідував другий ультиматум. Президент Чехословаччини Е. Бенеш опинився у складному становищі. З одного боку, Великобританія і Франція наполягали на обов’язковому прийнятті ультиматуму, а з другого, власний народ вимагав покладати надії на своїх союзників, які були закріплені договорами. В той же час лорд Е. Галіфакс був переконаний в протилежному: «В даний час ніякі європейські комбінації не можуть відвернути подавлення Чехословаччини». Звичайно, це було сказано тільки у вузькому колі. Чехословаччину далі переконували, що Судети – це останнє, на що претендує Гітлер.
Конференція в Мюнхені, як писав радянський посол у Великобританії І. Майський, проходила «з швидкістю кулеметної черги: вона почалася в першій годині дня і закінчилася в 2 години 45 хвилин 30 вересня, включаючи час на сніданок, обід і інші необхідні перерви. Раніше ніж в 13 годин доля Чехословаччини була вирішена. І не тільки доля Чехословаччини». Швидкості роботи конференції здивувався навіть Герман Герінг: «В дійсності все це пройшло досить просто. Ні Чемберлен, ні Даладьє в кінцевому рахунку не були зацікавлені в тому, щоб жертвувати чи ризикувати чим-небудь для врятування Чехословаччини. Це було ясно для мене як день. Доля її вирішилась в основному протягом трьох годин. Потім три години пішли на суперечку з приводу слова «гарантія»… Час від часу Даладьє одобрював те, що говорив Гітлер. Ніякого заперечення проти чого б то не було! Я був просто вражений, як легко все вдалося Гітлеру… Коли він почав вимагати, щоб деякі військові заводи Чехословаччини, які знаходилися за кордонами Судетської області, були переведені на судетську територію, щойно вона нам відійде, я чекав вибуху, але не послідувало навіть писку. Ми отримали все, що хотіли… Вони навіть не настоювали на тому, щоб проконсультувати чехів, хоча б для форми. Наприкінці засідання посол Франції у Чехословаччині сказав: «Добре, тепер мені потрібно передати приговор засудженим». Ось і все… Довга суперечка з приводу слова «гарантія» була вирішена тим, що Гітлеру надали право гарантувати решту частини Чехословаччини. Всі чудово розуміли, що це означає». Ця конференція була першим етапом того, про що говорив Гітлер ще 28 травня 1937 року на надзвичайній нараді всіх вищих керівників своєї імперії: «Моє незмінне рішення – стерти Чехословаччину з карти». Представникам ЧСР оголосили результати конференції як вирок, який не підлягає обговоренню.
Мюнхенська конференція завдала дійсно жорстокого удару по Чехословаччині. Остання втратила половину важкої промисловості, 66% кам’яного вугілля, 70% електроенергії, 70% чорної металургії, 86% хімічної промисловості, 80% текстильної промисловості. Фактично, «те, що залишилось від роздавленої і розколотої країни, лежало тепер біля ніг Гітлера». Згідно з офіційною статистикою, «Чехословаччина мала 140.400 квадратних кілометрів і 15.3 мільйонів громадян. З того відступила Німеччині 28.200 км. кв. і 3.6 млн. жителів». Мало того, що Чехословаччина втратила п’яту частину свого територіального простору і майже четверту частину населення, але загрожуючою була і та обставина, що Прага знаходилася в 40 км від німецького кордону. Мюнхенська конференція завдала сильного удару по обороноздатності Чехословаччини. Цим актом Великобританія і Франція позбулися сильного союзника, бо Чехословаччина мала 45 дивізій, 1582 літаки, 469 танків, 5700 гармат. Німці це добре розуміли, і коли розробляли план «Грюн», то планували направити на Чехословаччину 39 дивізій. Франція забула про свою особисту безпеку, що в 1940 році вміло використав Гітлер, захопивши її за декілька днів.
Як Мюнхенська конференція була оцінена в правлячих колах союзників Чехословаччини? Реально мислячий англійський політик У.Черчілль, відмічаючи великі прорахунки свого уряду, заявив, що «ми (Великобританія – Авт.) без війни потерпіли поразку, наслідки якої будемо відчувати дуже довго. Ми пережили страшний етап нашої історії, коли було порушено рівновагу Європи... Не думайте, що це кінець. Це тільки початок розплати. Це тільки перший ковток, перше частування цієї гіркої чаші, яку нам будуть підносити рік за роком». Виступаючи у Веймарі, Гітлер вказав на свого острівного ворога: «Якби містер Черчілль менше мав справ із зрадниками а більше з німцями, він побачив би, що береться за немислиму справу, бо я можу запевнити цю людину, яка ніби живе на Місяці, що в Німеччині нема сил, які протистоять режиму, – тільки сили націонал-соціалістського руху, його лідери і захисники». Фюрер попередив, що, якщо Черчілль повернеться до влади, Німеччину чекає війна. 
Парламент Великобританії 366 голосами проти 114 одобрив Мюнхенську конференцію. Проти голосували лейбористи, 30 або 40 консерваторів, незгідних з урядом в оцінці Мюнхена, і в їх числі Черчілль, утримались при голосуванні. Чехословацька криза, на думку німецького посла в Лондоні Г. Дірксена, розглядалася у Великобританії «скоріше як стихійна катастрофа, яка пройшла досить гладко і за яку не ніс ніхто відповідальності». «Мюнхен був найбільш правильним, – передавав настрої англійських правлячих кіл посол Польщі в Лондоні Рачинський, – якщо не єдиним, виходом із відчайдушного становища». Міністр Уолтер Елліот писав наступного дня після парламентських дебатів: «Будучи членом кабінету, я відповідаю за те, що ми слабші за Німеччину. Нема сенсу подавати у відставку: це не звільнить мене від відповідальності. Це жахливий вихід – превеликий злочин і величезний скандал, за які ті, хто їх визнав, будуть справедливо прокляті і, вважаю, коли-небудь справедиво покарані… Але це не відводить мене від відповіді на відчайдушне питання: якщо би я міг стерти цю угоду і повернути нас у вечір вівторка, повторив би я те ж саме? При сьогоднішньому стані наших сил – і британських і французьких – не можу сказати, що не зробив би цього. А тому я приймаю Мюнхенську угоду. Саме тому переглядати її я не буду й у відставку подати не можу». 
У французькій палаті депутатів із 600 парламентаріїв тільки 75 засудили Мюнхенську конференцію. Доля Чехословаччини мало кого хвилювала. «Після Мюнхенської угоди, – констатує французький професор Жак Нере, – Англія (30 вересня 1938 р.), а потім Франція (6 грудня 1938 р.) підписали з Німеччиною пакти про ненапад. Це означало повну перемогу пронімецького курсу Франції і підтвердження військово-стратегічних доктрин Третьої Республіки. Після підписання декларації Бонне офіційно повідомив французьких послів і посланників, що віднині німецька політика «орієнтується на боротьбу з більшовизмом, Німеччина проявляє свою волю до експанчії на Схід». Хоча, французькі політики не повністю вірили, що Гітлер дотримуватиметься Мюнхенської угоди. Для більшої впевненості наприкінці вересня 1938 року населенню навіть було роздано декілька мільйонів противогазів. Саме після цього Ш. Де Голль писав Полю Рейно: «Події з разючою чіткістю показують вашу правоту… Мій полк готовий до бою. Що стосується мене, то я не здивуюся наближенню великих подій в історії Франції…». 29 вересня, коли вже почалася конференція в Мюнхені, на питання одного офіцера: «Що ж тепер робити?» – де Голль спокійно сказав: «Воювати».
Посол США в Парижі У.К. Булліт ще 27 вересня 1938 року, тобто за два дні до початку конференції, повідомляв у Вашінгтон: «Я вважаю на 95% вірогідним, що в п’ятницю вночі почнеться війна...». Війна поки-що не почалася, однак, Мюнхенська конференція не стала холодним душем для адміністрації США. 5 жовтня Франклін Делано Рузвельт писав Н. Чемберлену: «Я повністю поділяю вашу надію, що сьогодні вперше за багато років існує величезна можливість встановити новий порядок, заснований на справедливості й законі. Офіційно уряд США одобрив результати Мюнхена… Декілька днів тому я хотів убити Гітлера і відрізати власний ніс. Сьогодні я дружньо налаштований до носу і не відчуваю більше бажання умертвити фюрера». З 12 по 30 вересня девята студія радіокомпанії Сі-бі-ес провела 85 передач, у більшості випадків прямих із Європи. Мільйони і мільйони біля приймачів жахалися істеричних промов Гітлера… Вони гостро відчували свою безпомічність і відчуття страху… Висновки: опитування журналу «Форчун» показало, що тільки 11,6 відсотків вважали мюнхенську угоду схвальною, 76,2 відсотки повірили – США візьмуть участь у війні в Європі (півтора року перед цим – тільки 22 відсотки). Сі-Бі-еС задоволено підтвердила підсумок: радіо тепер не тільки розповсюджує новини, але й виступає як соціальна сила». 
Свої думки щодо наслідків Мюнхена висловив американський дипломат Джордж Кеннан: «Моя іетерпретація мюнхенської кризи значно відрізнялась від інтерпретації більшості західних лібералів. Крім того, я не вірив у готовність СРСР прийти на допомогу Чехословаччині, навіть якщо б це зробила Франція. Радянські лідери розуміли, що закономірні опасіння поляків і румунів за свою територіальну цілісність не дозволять їм пропустити через свою територію великі радянські військові сили. Тому, якщо б Франція і Англія почали війну, основний тягар бойових дій довелося б, на мою думку, все рівно нести їм». 
На глибоке переконання Д. Кеннана, «Чехословаччина, в кінці кінців, центральноєвропейська країна, і її долі, так чи інакше, пов’язані з основними силами, які діють в цьому регіоні. Загальновизнано, що руйнування тієї міри єдності, яка існувала в період імперії Габсбургів, мало в цьому районі негативні наслідки для всіх зацікавлених сторін. Тепер виникли нові сили, які намагалися здійснити інтеграцію там, де два десятиліття панували сепаратизм і роз’єднаність. Тепер відбулося залучення Чехословаччини в орбіту дії цих сил… Але цей процес призвів не тільки до втрати Чехословаччиною самостійності, але й відповідальності. Більше того, він не торкнувся серця країни. Що найважливіше, збережено для майбуття молоде покоління, дисципліноване і уміле, яке довелося б принести в жертву у випадку, якщо б віддали перевагу романтичному, але безнадійному опору, а не принизливому, але дійсно героїчному реалізму». 
Разом з тим, адміністрація Ф. Рузвельта почала збільшувати свій військовий потенціал. У січні 1939 року послідувало додаткове асигнування півмільярда доларів військовому відомству. В наступні місяці – весною 1939 року в Сполучених Штатах нарешті почали переглядати «Закон про нейтралітет». У травні держсекретар Хелл висловив намір уряду дозволити державам, які ведуть бойові дії, купляти зброю в США.
В разі анексії фашистською Німеччиною Чехословаччини, перед Третім Рейхом відкривалася пряма дорога на Польщу, яка могла стати плацдармом для нападу на СРСР. Це було на руку Великобританії і Франції. Зрозуміло, що Радянський Союз не міг цього допустити, добре розуміючи, чим може для нього обернутися ліквідація Чехословаччини, а тому все робив для того, щоб допомогти їй. Можливо, що ця допомога не була щирою, а звичайною спробою вижити у вкрай складних міжнародних умовах. За десять днів до Мюнхенської конференції Е. Бенеш звернувся до уряду СРСР з листом, в якому просив відповісти на питання, чи буде СРСР дотримуватись своїх союзницьких обов’язків. Вже 20 вересня радянський уряд дав позитивну відповідь. Якщо раніше СРСР заявляв, що надасть допомогу Чехословаччині тільки при тій умові, коли це зробить і Франція, то тепер він пішов на поступки: «СРСР надасть Чехословаччині військову допомогу навіть і без участі Франції при умові, що сама Чехословаччина буде захищатися й попросить у нього допомогу». Це ж підтвердив у розмові з радянським послом у Великобританії І. Майським народний комісар закордонних справ М. Литвинов: «Найважливіше, як поведуть себе чехи... Якщо будуть битися, ми допоможемо озброєною рукою». 25 вересня 1938 року СРСР повідомляв у Париж, що відповідно договору війська готові до захисту Чехословаччини.
Міри, які проводив СРСР по захисту Чехословаччини, були великомасштабними: 26 червня 1938 року – термінове формування шести армійських і одної кавалерійської груп; 23 вересня – приведення до бойової готовності одного танкового корпусу, 30 стрілецьких і 12 авіаційних бригад. Потім ще 17 стрілецьких дивізій, управлінь трьох танкових корпусів, 22 танкових і трьох мотострілецьких бригад, 34 авіаційних баз. Крім того, в бойову готовність був приведений другий ешелон військ, який складався з 30 стрілецьких і 6 кавалерійських дивізій, 2 танкових корпусів, 15 окремих танкових бригад, 34 авіаційних баз. До збройних сил було призвано із запасу в загальній кількості близько 300 тисяч чоловік. Директиви були направлені в Київський, Харківський, Білоруський, Московський, Калінінський і Ленінградський військові округи. У заявах уряду СРСР про Підкарпатську Русь не говорилося нічого. Мова йшла про Чехословаччину загалом. Однак, захист цілісності Чехословаччини був і захистом інтересів Закарпаття, на яке посягала Угорщина. Уряд СРСР 23 вересня 1938 року повідомив Варшаву, що якщо польські війська перейдуть кордон Чехословаччини, то Радянський Союз вважатиме розірваним радянсько-польський договір від 25 липня 1932 року. В Польщі розцінили заяву СРСР як пряму підтримку Чехословаччини. Радянський Союз рішуче засудив рішення конференції в Мюнхені.
Необхідно погодитись із думкою Л. Безименського, що СРСР найбільше втратив від наслідків Мюнхена. Він завдав «великий удар по його міжнародному престижу. Знову країна відтіснялася на окраїну світової політики. Не був використаний і механізм військового співробітництва з Заходом. СРСР втратив хорошого партнера – Чехословаччину». Разом з тим, Мюнхен змусив СРСР докорінно поміняти свою зовнішньополітичну орієнтацію, що й привело згодом до заключення сумнозвісних договорів між Сталіним і Гітлером 1939 року. Такий хід подій передбачав радник німецького посольства в Москві Вернер фон Тіппельскірх: «Те, що Сталін із невдачі радянської політики зробить персональні висновки, здається нам згідно нашого досвіду… Якщо направитись у область політичних спекуляцій, то напрошується думка, що радянський уряд повинен переглянути свою політику. В першу чергу це стосується відносин з Німеччиною, Францією і Японією. Що стосується нас, то могло б стати можливим більш позитивне ставлення Радянського Союзу до Німеччини, хоча би через те, що Франція в якості союзника знецінена, а Японія займає агресивну позицію… Так чи інакше, я не вважаю абсурдною ідею, що нинішні обставини створюють вигідні можливості для нової, більш масштабної економічної угоди з Радянським Союзом». Безперечно, він не помилявся. 
Керівництво Чехословаччини добре усвідомлювало весь трагізм свого становища. Під час вручення Мюнхенських вимог німецьким повіреним у справах в Празі А.Генке, чехословацький міністр закордонних справ К.Крофта заявив, що для Чехословаччини «це катастрофа, яку ми не заслужили. Ми підпорядковуємось і будемо прагнути забезпечити своєму народові спокійне життя. Не знаю, чи одержать ваші країни користь від цього рішення, прийнятого в Мюнхені, але ми у всякому випадку не останні. Після нас така ж доля чекає інших». Чехословацький дипломат Г.Масарик підсумував, що «Чехословацька Республіка в кордонах 1918 року перестала існувати». Виконуючи рішення Мюнхенської конференції, 1 жовтня 1938 року чехословацькі війська «почали уступати з призначеної судето-німецької полоси... Німецьке військо переступило одночасно границі Чехословацької Республіки. До Німеччини прилучаються: 1 і 2 жовтня Воляри, Вищий Брод, 2 і 3 жовтня Подмокли, Дечін, Фрідлянд, Великий Шанов, Шлукнов, Румбурк, Ворисдорф, 3, 4, 5 жовтня Хеб, Карлові Вари, Кадань, Якилнов, Маріянські Лазні, Тахов, Ниден, Фалькнов, Аш, Красліце, Франтішкове Лазне, 6 і 7 жовтня Крнов, Брунталь, Фривальдов, Яворнін».
З 1 жовтня 1938 року державним комісаром територій, які відійшли до Німеччини, був призначений Конрад Генляйн. Того ж дня на засіданні уряду ЧСР була розглянута нота польського уряду від 30 вересня 1938 року, яка в ультимативній формі вимагала «відступлення частини Тешинської області. Розваживши всесторонньо польські домагання, чехословацький уряд не міг інакше поступити, як прийняти польські пропозиції з огляду на важке міжнародне становище Чехословаччини, створене Мюнхенським договором». 
Хоч у Мюнхені і не розглядали питання про Підкарпатську Русь, але його рішення дуже негативно вплинули на долю краю. 29 вересня 1938 року було прийнято «Доповнення до угоди, підписаної в Мюнхені між Німеччиною, Великобританією, Францією і Італією», в якому констатувалося, що «як тільки буде врегульоване питання про польську і угорську меншини в Чехословаччині, Німеччина і Італія зі свого боку нададуть Чехословаччині гарантію». При умові, «якщо протягом найближчих трьох місяців проблема польської і угорської національних меншин в Чехословаччині не буде врегульована між зацікавленими урядами шляхом угоди, то ця проблема стане предметом подальшого обговорення наступної наради голів урядів чотирьох держав, які присутні тут». Рішення Мюнхенської конференції означало першу серйозну перемогу угорської дипломатії в боротьбі за ревізію кордонів, що безпосередньо стосувалося і долі Закарпаття. 1 жовтня 1938 року регент Угорщини М. Горті писав Гітлеру про відчуття щирого задоволення з приводу того, що в Мюнхені «досягнуто мирну угоду з питань, які мають вирішальне значення, і що законні вибори Угорщини в принципі будуть визнанні обгрунтованими».
Угорська дипломатія провела значну роботу напередодні Мюнхена. Начальник канцелярії міністерства закордонних справ Угорщини І. Чакі під час телефонної розмови 15 вересня 1938 року давав інструкції угорському послові в Німеччині Д. Стояї: «Якщо при ліквідації Чехословацької справи буде допущена дискримінація на шкоду Угорщині, то угорський уряд буде готовий на все, і в цьому випадку він розраховує на підтримку Німецької імперії». 17 вересня Д. Стояї в листі до міністра закордонних справ Угорщини К. Кані передав пропозиції Г. Герінга. Згідно з ним, Угорщина повинна «офіційно вимагати права самовизначення для угорської меншини в Чехословаччині, звернутися до чеського уряду і відповідним іншим урядам із зверненням, подібним тому, яке зробив Генлейн, провокувати збройні сутички, страйки, відмови від явки на призовні пункти, бо тільки серйозні інциденти можуть привернути увагу західних держав до угорських вимог, зробити все, щоб зарубіжна преса більше займалась угорським питанням». Угорський посол в Польщі А. Хорі переконував Варшаву, що «Угорщина у випадку розпаду Чехословаччини претендує на історичні кордони. Мій уряд вважає це питання справою вирішеною».
Польща постійно захищала інтереси Угорщини перед Німеччиною. «У відношенні угорських вимог, – писав польський посол в Німеччині Ю. Ліпський, – я спеціально виділив питання про Закарпатську Русь, зробив акцент на стратегічний момент по відношенню до Росії (мається на увазі СРСР – Авт.), на комуністичну пропаганду, яка проводиться на цій території і т.д. У мене склалося враження, що канцлер дуже зацікавився цією проблемою, особливо коли я йому сказав, що протяжність польсько-румунського кордону невелика і що завдяки спільному польсько-угорському кордону через Закарпатську Русь ми створили б більш міцний бар’єр проти Росії. Крім того, я вказав відносно Закарпатської Русі, що територія ця, на яку Словаччина не претендує, була дана Чехословаччині тільки як мандат, що населення її знаходиться на дуже низькому рівні і сильно змішане і що найбільшу зацікавленість в ній має Угорщина».
29 вересня 1938 року, тобто перед самим початком конференції в Мюнхені, Б. Муссоліні заявив, що «сьогодні для Угорщини буде вдалий день. Як тільки ми покінчимо з питанням про судетських німців.., я негайно поставлю на порядок денний угорські і польські претензії, вимагаючи їх негайного задоволення на тій же основі, як це буде зроблено у відношенні німецьких претензій». «Якщо не вдасться їх реалізувати, – повідомляв І. Чакі, – то він (Муссоліні – Авт.) буде настоювати на їх здійсненні на протязі суворо визначеного проміжку часу – на протязі місяця. Якщо і ця мінімальна програма не пройде, то, сказав він, підвищивши голос, виступайте... Поставте світ перед здійснившимся фактом».
Отже, Угорщину активно підтримувала в її домаганнях Італія. Це не могло не вплинути на Гітлера, який у розмові з прем’єр-міністром Великобританії Н.Чемберленом 22 вересня 1938 року заявив, що від Угорщини свого часу «була відібрана велика територія, в результаті чого майже один мільйон угорців проти своєї волі живуть в Чехословаччині». 1 жовтня 1938 року представник СРСР в Чехословаччині С. Александровський повідомляв НКЗС СРСР, що «в Мюнхенській угоді Гітлер підписався під рішенням дати три місяці для врегулювання питання про польську і угорську меншини і зробити його предметом обговорення чотирьох держав, якщо не буде досягнуто чесько-польську угоду».

5.2. Переговори в Комарно

Виконуючи рішення Мюнхенської конференції, міністр закордонних справ Чехословаччини К. Крофта 1 жовтня 1938 року звернувся до угорського посла в Празі Я. Ветштейна з нотою, в якій пропонував «якнайскорше створити мішану чехословацько-мадярську комісію експертів для розгляду проблеми мадярської меншини в Чехословаччині. Ця комісія мала б приготовити і внести проект про поладнання тої проблеми». 3 жовтня 1938 року Угорщина підготувала ультимативні вимоги до уряду Чехословаччини, які останній мав прийняти: 1) негайно звільнити політичних в’язнів угорської національності; 2) негайно демобілізувати і відпустити додому воїнів угорської національності; 3) створити місцеві загони для охорони життя і майна населення. Командування загонів змішане; 4) ...передати Угорщині 2 – 3 чехословацькі прикордонні міста, які мають бути зайняті угорськими військами. На Заході такими містами мають бути Комарно, або Парканьана, або Упойшаг, або Чоп, або Берегово; 5) ...угорський уряд пропонує почати безпосередні угорсько-чехословацькі переговори в Комарно в четвер 6-го числа цього місяця в 4 години пополудні. Угорську делегацію буду очолювати особисто я (К. Каня – Авт.)». Одночасно з цим А.Бродію 6 жовтня 1938 року було запропоновано «ні в якому разі не піддаватися обіцянкам чехів», а твердо стояти на «позиції самовизначення з плебісцитом». Празький проект вирішення проблеми національних меншин полягав у тому, «щоб чисто мадярську етнічну територію віддати Мадярщині», а що стосується плебісциту, то він «відкидається як нереальний і зайвий, бо на територіях, на яких за думкою мадярської влади мав би бути проведений плебісцит, уже давно не має мадярської більшості». Про проведення плебісциту в Ужгороді, Мукачеві і Севлюші (Виноградові) не могло бути і мови.
На таких позиціях стояли урядові делегації Чехословаччини та Угорщини напередодні конференції в Комарно, яка проходила з 9 по 13 жовтня 1938 року. Угорська дипломатія, маючи підтримку фашистських держав на чолі з Німеччиною, висунула важкі для Чехословаччини умови: негайно повернути землі, заселені угорцями (брався за основу перепис 1910 року, коли кількість угорців значно перебільшувалася), провести плебісцит на територіях із змішаним населенням, надати право на самовизначення всім іншим народам. «На випадок сповнення цих мадярських домагань, – повідомляла «Нова свобода», – до Мадярщини припало б... 400 тисяч словаків і 80 тисяч українців, отже словацько-українська меншість у Мадярщині була б більшою, ніж мадярська в Чехословаччині».
Переговори в Комарно не принесли ніяких позитивних результатів. Вони були зірвані з вини Угорщини. Чехословаччина не могла прийняти угорські умови, бо під час перепису 1910 року «комісари мадярської влади вписували до рубрики мадярської народності усіх, що вміли говорити по мадярськи, притім однак вписували й релігію». 14 жовтня 1938 року представники угорської делегації офіційно заявили, що Угорщина «переговори перериває, бо на основі чехословацьких передумов не може їх далі вести». Після зриву переговорів у Комарно настав новий етап у вирішенні чехословацької проблеми. Угорщина, звинувативши Чехословаччину у небажанні йти на поступки, звернулася до Італії та Німеччини, щоб ці країни виступили арбітрами. Великобританія і Франція заявили про свою незацікавленість даною проблемою. Беніто Муссоліні порадив угорцям «негайною нотою вимагати термінового скликання конференції чотирьох великих держав, вказавши, що нема ні маленьких надій на відновлення безпосередніх двосторонніх переговорів, і підкресливши, що затримка з вирішенням питання створить загрозу миру». До цього Беніто Муссоліні додав, що «при першій же вимозі літаки будуть негайно перекинуті в Угорщину. Вони знаходяться в повній готовності, і до Будапешта їм потрібно півтори літніх години». У розмові з новим міністром закордонних справ Чехословаччини Ф. Хвалковським Адольф Гітлер «висловив свій жаль, що досі ще не було вирішено питання мадярської меншості в Чехословаччині». У розмові з послом Угорщини в Берліні Д. Стояї Г. Герінг намагався заспокоїти гортистів і «висловив впевненість, що Угорщина і без війни поверне свої території». Засідання арбітражної комісії було призначено на 2 листопада 1938 року.

3.3. Віденський арбітраж

Напередодні арбітражу Угорщина покладала великі надії на свого агента Андрія Бродія, який, очолюючи уряд Підкарпатської Русі, повинен був запросити угорські війська з метою окупації всього Закарпаття. Аналогічної точки зору притримувався польський уряд. На думку угорського посла в Польщі А. Хорі, «одною із формул... могла би бути заява про те, що русинське населення попросило ввести в Русинську область одночасно угорські і польські війська. Таку акцію можна було б швидко підготувати чи організувати. Можна вибрати і таке рішення: угорські війська, які ввійдуть в Русинську область, звернуться за підтримкою до польської армії. Про це, звичайно, потрібно буде раніше домовитися». Однак, чехословацька контррозвідка уважно стежила за кожним кроком прем’єр-міністра. 27 жовтня 1938 року А. Бродій був заарештований, а Августин Волошин, який очолив новий кабінет, чітко притримувався антиугорської орієнтації. Нове призначення Праги переконало Угорщину, що від А.Волошина годі чекати жодних територіальних поступок, не говорячи вже про передачу всього Закарпаття. А. Волошин прибув 2 листопада 1938 року до Відня, однак участі в роботі арбітражної комісії не приймав. Варто погодитися з В. Гренджою-Донським, що закарпатську делегацію «не на те закликали, щоб з ними радитися, але щоб їм доручити готовий присуд».
Текст першого Віденського арбітражного рішення від 2 листопада 1938 року, підписаного міністрами закордонних справ Німеччини та Італії, передбачав: «1. Області, які відходять від Чехословаччини до Угорщини, вказані на карті, яка додається. Встановлення кордону на місці повинна зробити угорсько-чехословацька комісія. 2. Евакуація відходящих областей Чехословаччини і їх передача починається з 5 листопада 1938 року і повинна бути закінчена до 10 листопада 1938 року. Окремі етапи евакуації і передачі, як і інші формальності, повинні бути негайно визначені угорсько-чехословацькою комісією. 3. Чехословацький уряд повинен потурбуватися про те, щоб евакуйовані області були передані в повному порядку. 4. Окремі питання, які виникатимуть із територіального відступлення, особливо питання громадянства і оптації, повинні вирішуватися угорсько-чехословацькою комісією. 5. Угорсько-чехословацька комісія повинна також прийняти більш конкретні рішення про захист як осіб угорської національності, що залишаються на території Чехословаччини, так і осіб неугорського походження у відступлених областях... 6. Оскільки при передачі Угорщині може бути вчинена шкода і виникнуть труднощі економічного характеру і техніки зв’язку в областях, які залишилися за Чехословаччиною, угорський королівський уряд, зі свого боку, у домовленості з чехословацьким урядом зробить все можливе для усунення подібних труднощів». При умові, якщо угорсько-чехословацька комісія не зможе вирішити спірні питання, то вони стануть предметом обговоренням Німеччини та Італії.
Згідно з рішенням арбітражної комісії, новий угорсько-чехословацький кордон проходив по лінії населених пунктів Бовтрадь, Малий і Великий Гут, Яношово, Квасово, Оросієво, Керестури, Вілок, Берегово, Йовря (Сторожниця), Ужгород, Радванка, Дравці, Великі Геєвці, Холмець, Велика Добронь, Баркасово, Жнятино, Ключарки, Мукачево, Форнош, Нове село, Вишні Ремети, Шаланки, Матієво, Чома, Чорний Ардів. За повідомленням «Нової свободи», яке основувалось на даних офіційної статистики, «територія Чехії зменшилася на 33%, Моравії на 36%, Словаччини на 21%, а територіальні втрати Підкарпаття... становили 12%». Чехословацька Республіка «відступила Німеччині 28.200 кв. км., Польщі біля тисячі кв. км., Мадярщині коло 12.000 кв.км. Нинішня республіка буде мати около 100.000 кв.км.». До Угорщини відійшло 171.711 населення, з яких 33.324 були українцями, 16.463 чехами і словаками, 82.179 угорцями.
Віденський арбітраж торкнувся п’яти закарпатських округів – ужгородського, мукачівського, берегівського, севлюшського та іршавського. Підкарпатська Русь втратила міста Ужгород, Мукачево і Берегово з прилеглими до них районами. В ужгородському окрузі до Угорщини перейшло 22 населені пункти, в яких проживало 10.719 українців і 18.687 угорців, у мукачівському – 15 населених пунктів (12.153 українці і 12.253 угорці), у севлюшському – 18 сіл (3.471 українці і 8.752 угорці), у берегівському – 40 населених пунктів (6.343 українці і 40.962 угорці), в іршавському – єдиний населений пункт с.Шаланки, в якому проживало 648 українців і 1525 угорців. Необхідно погодитися з твердженням П. Стерча, що «Чіано й Ріббентроп своїм рішенням з 2 листопада 1938 р. в Відні нарушили етнографічні принципи, бо віддали Мадярщині два міста, тобто Ужгород і Мукачів з релятивною більшістю українського населення, як також 13 сіл з абсолютною більшістю українського населення, з-поміж яких у 4-ох селах мадяри не становили ані одного відсотка населення. Крім того віддано Мадярщині чотири села з релятивною більшістю українського населення». В Баранинцях, наприклад, проживало 77% українців, у Йоврі – 62%, в Дравцях – 93%, в Коритнянах – 72%, в Квасові – 85%, у Вишніх Реметах – 92%, у Нижніх Реметах – 93%, в Чепі – 67%.
Згідно з рішеннями Віденського арбітражу була створена спільна чехословацько-угорська демілітаційна комісія, при якій діяли 11 підкомісій. Вони вирішували проблеми загально-політичні, військові, територіальні, етнографічні, фінансові, народногосподарські, торговельні, правові. До спільної чехословацько-угорської комісії були делеговані два українці, два словаки та один чех. Карпатську Україну представляли Ю. Бращайко і М. Долинай. Функції експертів виконували Й. Їрковський, Л. Махачек і В. Примич. Між представниками Карпатської України та Угорщини була досягнута домовленість про перепусткову систему, вивіз майна з окупованої Угорщиною території. «Рухоме майно, – повідомляла «Нова свобода», – можна буде вивозити протягом двох місяців рахуючи від дня, коли буде розпочатий залізнично-комунікаційний рух між обома державами». Комунікаційна лінія повинна була почати діяти 9 січня 1939 року. Евакуацією, яка завершилася 10 листопада 1938 року, керували В. Комаринський, Д. Німчук і В. Гренджа-Донський.
Віденський арбітраж завдав відчутного удару по Чехословаччині та Карпатській Україні, хоча Угорщина так і не добилася повної окупації краю. Його наслідком було створення нового угорсько-чехословацького кордону. Карпатська Україна продовжувала залишатися у складі Чехословаччини, що перешкоджало утворенню спільного кордону між Угорщиною і Польщею. Це викликало в Будапешті явну прохолоду стосовно Берліну. Що стосується Чехословаччини, то її прем’єр-міністр Р. Беран, виступаючи по празькому радіо, заявив: «Прага, Братіслава і Хуст погоджуються вповні в поглядах на нашу закордонну політику, яка залишається такою, як її започаткував міністр закордонних справ др. Ф. Хвалковський. Ми наладнаємо в скорому темпі тривкі добрі відносини до усіх сусідів. Ми переконані, що співпраця з ними принесе нам користь... Бажаємо також щоби устійнення границь довело до видатнішої співпраці з Польщею... Це саме відноситься й до Мадярщини. Сусідня Румунія і теж Югославія виявили нам у важких і болючих для нас часах щире співчуття і симпатію... Недавня заява італійського міністра закордонних справ графа Чіано скріплює мене в надії, що в теперішній міжнародній ситуації є для нас дійсно пригожі моменти. Щиро бажаємо, щоб прийшло до тривкого мирного порозуміння між великодержавами, бо хочемо удержувати найкращі взаємини з західноєвропейськими великодержавами та З’єднаними Державами».
Президент Чехословаччини Е. Гаха (Е. Бенеш емігрував у Лондон – Авт.) теж закликав чехів, словаків і українців «рука в руку співпрацювати на відбудові держави». Змушена була погодитись з рішенням арбітражної комісії і влада Карпатської України. У маніфесті «Український народе Підкарпаття!», прийнятому Українською Центральною Народною Радою 17 листопада 1938 року, вказувалось: «З болем у серці сповіщаємо Тебе, що на вимоги Мадярщини дві великі держави, які створили арбітражну комісію для полагодження спору за границі молодої нашої Підкарпатської Держави, приділили Мадярщині великий шматок нашої споконвічної землі спільно з містами Ужгород, Мукачево та Берегово. Опираючись на фальшиву статистику наших ворогів, вони відірвали від живого тіла українського народу багато сіл і міст, де живе переважаюча більшість українців-русинів... Наші представники на міжнародній конференції у Відні змушені були погодитись на умови, що їх запропонувала арбітражна комісія».
Віденський арбітраж свідчив про поглиблення політичної кризи Чехословаччини, яка, фактично, опинилася перед державною катастрофою. Після 2 листопада 1938 року більш-менш визначилися у ставленні до неї окремі європейські країни. Угорщина і Польща почали ще більш інтенсивніше співпрацювати у напрямку створення спільного кордону, проводячи постійно терористичні акції. Якщо Угорщина відкрито вимагала захоплення всього Закарпаття, то Польща і Румунія намагалися оволодіти окремими територіями в Словаччині та Карпатській Україні. Великобританія і Франція, які обіцяли Чехословаччині гарантію недоторканості її кордонів після Мюнхенської конференції, фактично, усунулися від «чехословацької проблеми» і займали нейтральну позицію. Було очевидним, що їх цікавить тільки єдине – спрямування фашистської агресії на Польщу і підготовка там плацдарму для нападу на СРСР. Аналогічну позицію займали США. Що стосується Німеччини та Італії – головних арбітрів у Європі, то ці країни розраховували притягти на свій бік нових союзників. Такими повинні були стати Угорщина і Румунія при умові, якщо будуть максимально задоволені їх вимоги.
Яким буде подальший розвиток політичних подій в Європі, вирішальною мірою залежало від Німеччини. Це добре розуміли всі керівники європейських держав. Усвідомлював це і уряд Карпатської України. Уже з перших днів свого прем’єрства А. Волошин почав орієнтуватися на Німеччину – єдину велику країну, яка обіцяла йому своє покровительство. Німецький уряд, заграючи з кабінетом А. Волошина, заявив про відкриття найближчим часом в Хусті свого консульства. Це робилося для того, щоб тримати під своїм контролем розвиток політичних подій у краї. А. Волошин сподівався, що призначення Г. Гофмана консулом «не якась подорож з цікавости, але є студійною дорогою, яка буде мати свої конкретні наслідки для нашого краю, для нашого народу і для дальшої політики Німеччини супроти нас».
Необхідно відзначити, що уряд Німеччини кілька разів відкладав відкриття свого консульства в Карпатській Україні. Зокрема, ще 19 листопада 1938 року міністр закордонних справ Німеччини Й. Ріббентроп повідомляв радника цього міністерства Е. Вермана: «Згідно з наказом фюрера й до нового наказу необхідно проявити стриманість у словацькому і карпато-українському питанні. З цієї причини пресі були дані інструкції нічого не публікувати про події у Карпатській Україні. Крім того, питання про створення генерального консульства в Хусті відкладається». Радник посольства Німеччини в Польщі Р. Шеліга констатував, що «побоювання Польщі, а саме, що Німеччина має намір зробити з Підкарпатської Русі зародок Всеукраїнської держави, немає ніякої підстави. Німеччина вже дала розпорядження, спрямовані на те, щоб не створювати таке враження. Підкарпатська Русь збереже свою незалежність у рамках Чехословаччини і не гратиме ніякої ролі в міжнародній політиці». Уряд фашистської Німеччини все-таки відкрив у Хусті своє консульство. Закарпатцям було дозволено виїжджати на заробітки в Німеччину, що, в деякій мірі, зменшило безробіття. Уряд А. Волошина так захопився цією пропозицією, що навіть 6 березня 1939 року, тобто за 8 днів до окупації краю угорськими військами, вирішував питання про виготовлення 10 тисяч закордонних паспортів. Наївно вірячи гітлерівським обіцянкам про допомогу, А. Волошин просив Г. Гофмана «передати... славному вождеві німецького народу... нашу щиру подяку і сердечний привіт».
Із вищенаведеного можна зробити висновок, що уряд Карпатської України чітко притримувався пронімецької орієнтації, переслідуючи при цьому єдину мету: зберегти територіальну цілісність краю, захистити його населення від агресії фашистської Угорщини. Зроблене нами твердження підсилюють матеріали «Особистої справи А.І. Волошина», яка знаходиться в Центральному Архіві Міністерства Державної Безпеки Росії в Москві. Даючи відповіді на запитання слідчого МДБ майора Вайндорфа, А. Волошин однозначно заявив, що «уряд Підкарпатської Русі ставив завдання створення автономної Закарпатської України і орієнтувався на фашистську Німеччину, тобто в останній мірі ми бачили силу, яка може забезпечити недоторканість території Карпатської України. Хочу відзначити, що становище Німеччини на той час як арбітражної держави змусило уряд Підкарпатської Русі просити Німеччину про охорону кордонів проти окупації краю угорцями».
Відомо, що частина німецького генералітету радила Гітлеру зберегти самостійність Карпатської України. Радник управління міністерства закордонних справ Німеччини Е. Клейст зізнався, що «весь час намагався захистити Закарпатську Україну. Я вказав на значення, яке вона має для Німецьких планів на Сході. Я підкреслював, що обурення українців Німеччиною буде величезне, якщо ми віддамо Закарпатську Україну Угорщині. Нарешті, я вказав, що ми можемо раптово розірвати стосунки з українцями після того, як пробудили в них, особливо з утворенням Закарпатської України, великі сподівання як на допомогу, так і на підтримку з боку Німеччини». У 1937 році відбулася зустріч В. Канаріса з головою Проводу Українських Націоналістів Є. Коновальцем. Адмірал обіцяв допомогти йому в підривній роботі та пропаганді. Канарісу запам’ятався полковник Коновалець, а коли той у 1938 році загинув під час терористичного акту, організованого радянськими спецслужбами, Канаріс постійно пригадував «цю чудову людину». 

3.4. Німеччина і Карпатська Україна

Позиція Німеччини щодо Карпатської України змусила уряд Угорщини дещо призупинити свої агресивні плани. Однак, це не означало, що вона відмовилася від свого наміру організувати вторгнення в Закарпаття. Будапешт «в даний час, – писав угорський посол в Польщі А. Хорі міністру закордонних справ Угорщини К. Кані, – вважає можливим досягнути своїх цілей з допомогою дипломатичних засобів». Польща теж, хоч її збройні сили були готові до ведення бойових дій по всьому фронту, зрозуміла, що «воєнне втручання... в значній мірі зашкодило б справі, ніж принесло б їй користь». Угорщина продовжувала покладати надії на те, що «русинський уряд... попросить нас ввести угорські війська з метою підтримання порядку на ще зберігшійся русинській території». Від Польщі вимагалось тільки «підсилити дії диверсійних загонів», а на випадок «операції в Русинській області угорський генеральний штаб просив тільки підтримки з боку одної польської дивізії».
Угорські приготування до вторгнення на територію Карпатської України не припинялися ні на мить. М. Козма зробив запис у своєму щоденнику 17 листопада 1938 року: «20-го вночі русинська область все ж буде нашою». Добре розуміючи, що окупація Закарпаття угорськими військами приведе до встановлення спільного польсько-угорського кордону, Німеччина рішуче виступила проти агресії. 18 листопада 1938 року Е. Верман висвітлив перед угорським керівництвом позицію Німеччини, яка вважала «подібний крок з угорського боку ризикованим», який може призвести до серйозних ускладнень. Е. Верман нагадав, що «новий чехословацько-угорський кордон був встановлений рішенням Віденського арбітражу на основі національного принципу». Вслід за цим послідували німецька й італійська ноти міністру закордонних справ Угорщини К. Кані, на які Будапешт відповів меморандумом від 22 листопада 1938 року. Згідно з ним Угорщина була готова до співробітництва з Німеччиною, а її уряд заявив про намір вступити до антикомінтернівського пакту і вийти з Ліги Націй. Отже, спроба Угорщини окупувати Закарпаття 20 листопада 1938 року закінчилася для неї повним крахом. Необхідно було шукати інші шляхи. Угорський посол в Польщі А. Хорі 25 листопада 1938 року виклав свої думки з приводу взяття «Русинської області... шляхом закриття всіх до єдиного шляхів сполучення при допомозі підривних акцій. Шляхом пропаганди підготувати населення до плебісциту і одночасно енергійними дипломатичними акціями створити необхідні для цього умови».
Політика Німеччини стосовно Карпатської України, зокрема її реакція на спробу окупації краю Угорщиною, зробили великий політичний резонанс в Європі. Складалося враження, що Третій Рейх дійсно хоче використати Карпатську Україну як П’ємонт для об’єднання навколо неї всіх українських земель. 6 грудня 1938 року Д. Ллойд Джордж у розмові з І. Майським висловив думку, що «план Гітлера полягає в тому, щоб забрати «коридор» і Сілезію, відторгнути від Польщі її українську частину та приєднати її до Закарпатської України й створити з цих двох частин васальну Українську державу на зразок Чехословаччини. Такою є найближча мета. У більш далекому майбутньому, можливо, Гітлер думає здійснити акцію проти Радянської України». Подібні думки висловили представники міністерства закордонних справ Великобританії. Начальник французького генерального штабу генерал М. Гамлен вважав, що «найбільш вірогідною і найближчою метою німецької експансії буде Україна». Посол Франції в Німеччині Р. Кулондр писав 15 грудня 1938 року міністру закордонних справ Ж.Бонне: «В оточенні Гітлера говорять про таку операцію, яка повторила б у більш широких масштабах операцію в Судетах: проведення в Польщі, Румунії і СРСР пропаганди за надання незалежності Україні... І центром руху стане Закарпатська Україна... Таким чином, Чехословаччина... служить рейху у вигляді тарана для пролому воріт на Сході».
Безперечно, ідея створення соборної України на базі Закарпаття зароджувалась в Берліні. Однак, існували також і інші міркування з цього приводу. На думку народного комісара закордонних справ СРСР М.Литвинова, «галас навколо української проблеми створений, чесно кажучи, не так німецькою пресою, як пресою інших країн, зокрема Англії і Франції. Цілком можливо, що всім цим керували з Берліна». На глибоке переконання повноважного представника СРСР у Франції Я. Суріца, «Бонне і його оточення зітхнуть з полегшенням, якщо німці справді нападуть на Україну». Галас, піднятий європейською пресою з приводу Карпатської України, в деякій мірі насторожив Угорщину і Польщу. Будапешт був готовий піти на будь-які жертви, щоб тільки одержати дозвіл Берліна на повну окупацію Закарпаття. 27 грудня 1938 року міністр закордонних справ Угорщини І. Чакі повідомив угорські місії у Вашингтоні, Парижі і Лондоні про намір вийти з Ліги Націй. Варшава теж побоювалась, що Карпатська Україна «може одного дня розвинутися в огнище такої тривоги для Польщі, що польський уряд буде примушений взяти до уваги втручання, яке може призвести до дальших комплікацій. Це головна причина, чому Польща змагає до спільного кордону з Угорщиною».
Якщо раніше Угорщина акцентувала увагу Німеччини на необхідності встановлення польсько-угорського кордону, то на початку 1939 року вона заявила про потребу приєднати Закарпаття з економічної точки зору. І. Чакі в листі до угорського посла в Німеччині Д. Стояї 26 лютого 1939 року писав: «Поясніть (Німеччині – Авт.), що Карпатська область має для нас важливе значення не для встановлення спільного з поляками кордону, а тому, що ми не хочемо допустити винищення лісів так званим українським урядом. Таким чином, ми прагнемо не до заволодіння Карпатським хребтом, а до того, щоб Русинська область до верхнього кордону лісів входила до складу Угорщини». Тобто, Закарпаття розглядалося в Будапешті як сировинна база, складова частина Угорщини, яка тимчасово відірвана від святостефанської корони. Заступник міністра закордонних справ Угорщини Я. Вернле повідомляв І. Чакі, що Й. Ріббентропу «до цих пір... здавалось, що ми добиваємось Русинської області по політичним мотивам, і він не знав, які життєво важливі інтереси зв’язують нас з краєм».

3.5. Югославія і Карпатська Україна

Упродовж всього міжвоєнного періоду Чехословаччина мала дружні стосунки з Югославією. Що стосується Угорщини, то вона постійно намагалася з допомогою питання про національні меншини ізолювати Чехословаччину від її союзників – Югославії і Румунії. Чехословацько-югославські відносини зазнали відчутного удару після Мюнхенської конференції, коли, фактично, настав кінець існуванню Малої Антанти як політичного союзу Чехословаччини, Югославії і Румунії. Окремі балканські країни по-різному відчули на собі наслідки Мюнхена. Що стосується Югославії, то вона все більше ставала об’єктом відкритого натиску з боку фашистської Німеччини. Необхідно погодитись з міркуванням В. Шандора, що «у період першої республіки Карпатська Україна відігравала поважну стратегічну роль як зв’язок до держав Малої Антанти – Румунії та Югославії. У новім укладі сил вона втратила своє первісне значення».
Не дивлячись на такі зміни в світовій політиці, уряд Югославії рішуче виступав проти угорських зазіхань на Закарпаття. Це стосується і югославської періодики. «Населення цього краю, – повідомляло «Време», – не хоче вертатися під мадярське панування, яке лишило сумні спомини. Підкарпатські українці запевняють свої права в союзі з чехами і словаками». Уряд Югославії вимагав, щоб Німеччина та Італія не підтримували ідею спільного угорсько-польського кордону. Югославський щоденник «Політика» підтримав прихильну позицію Румунії щодо Карпатської України. Ставлення народів Югославії до Закарпаття видно із статті «Серби, хорвати й словінці з нами!», опублікованій на сторінках «Нової свободи».

3.6. Румунія і Карпатська Україна

Румунія, як і Югославія, лояльно ставилася до Карпатської України, принаймні до тих пір, поки існувала федеративна Чехословаччина. Не випадково А. Волошин, переконавшись у безнадійності захисту Карпатської України власними силами, здійснив спробу домовитися з урядом Румунії про приєднання краю до неї. Мотивація була така: в Румунії проживають українці – наші рідні брати. Румунія постійно виступала із звинуваченням на адресу Угорщини, яка проводила шалену радіопропаганду по відношенню до Закарпаття. Зовнішньополітичний курс Румунії визначався такими основними моментами: 1) лояльність румунського уряду до Чехословаччини; 2) бажання зберегти з нею нормальні економічні та політичні взаємини; 3) неприхильність до військового посилення Угорщини; 4) недовір’я до запевнень Будапешту щодо Трансільванії; 5) небажання брати участь в політичних комбінаціях, спрямованих проти Німеччини.
Румунія до кінця виконувала союзницькі зобов’язання щодо Чехословаччини. Доказом цього є підписання договору про поставки кукурудзи в гірські райони Закарпаття. Однак, це не означало, що румунський уряд не мав інтересів до Чехословаччини. Як тільки стало відомо, що ЧСР перестала існувати як держава, Румунія висунула свої вимоги. Посол Угорщини в Румунії Л. Бардоші повідомив І. Чакі, що 16 березня 1939 року міністр закордонних справ Румунії Г. Гафенку «послався на свої попередні повідомлення про те, що румунський уряд до останніх подій змінив свою позицію, яку він займав в Галаці в питанні про Русинську область. Румунія також має свої інтереси на русинській території. Це відноситься до прикордонних сіл, населених румунами, і до території, через яку проходить залізнична лінія Мараморош – Сигет – Коломеа».

5.7. Іноземні терористи в Карпатській Україні

Міжнародне становище Карпатської України значно ускладнювали безперервні напади угорських і польських терористів. Ще у вересні 1936 року відбулася зустріч Гітлера з регентом Угорщини М. Горті, яка «започаткувала пізнішу співпрацю німецько-угорських політичних і військових сил». Однак на перших порах Берлін не давав згоду на відкриту інтервенцію і угорський уряд обмежився засиланням терористичних груп на міста і села Карпатської України.
1 жовтня 1938 року прем’єр-міністр Угорщини Б. Імреді таємно доручив колишньому міністру внутрішніх справ М. Козмі сформувати диверсійні загони для підривної роботи на Закарпатті. «В половині одинадцятої, – писав М. Козма в своєму «Щоденнику», – мене викликав Імреді і попросив взяти на себе політичне керівництво акцією в Русинській області, здійснення пропаганди там і керівництво повстанцями. Він прийняв всі мої пропозиції і погодився на використання, якщо цього вимагатиме обстановка нелегальних і насильницьких засобів». Разом з І. Геяшем М. Козма створив «гвардію обірванців» («Саботчопот») у складі 600 чоловік. Ще у вересні 1938 року терористичні загони почав створювати С. Фенцик. Банди чорносорочечників були сформовані в Берегові, Мукачеві та Радванці. Окремі їх загони, до яких також залучали вихованців «Руського скауту», очолювали С. Крайняк, Б. Балецький, В. Реберка.
М. Козма був переконаний, що ведення «малої війни» слід доручити будь-якому «колишньому атаману розбійницької ватаги». Щось подібне читаємо в іншому місці «Щоденника»: «Негайне вирішення русинського питання настільки важливе з точки зору майбутнього Угорщини, що заради цього я готовий піти на будь-який ризик, якщо потрібно, то стати до стінки». Діяльність терористичних загонів М.Козма розглядав виключно в альянсі з поляками. «Я запропонував Імреді, – писав він 4 жовтня 1938 року, – щоб Чакі, я чи хто-небудь інший негайно вилетів у Варшаву для безпосереднього обговорення з поляками політичної сторони питання, для організації зустрічі наших людей, які досягнуть польського кордону, для обговорення питання про розміщення і можливе використання направленого сюди загону в 100 – 200 чоловік – чисельність залежить від бажання польської сторони – і, нарешті, для організації польської добровольської акції і співробітництва з ними».
Пропозиція М. Козми була схвально зустрінута у Варшаві. 7 жовтня 1938 року посол Угорщини в Польщі А. Хорі повідомляв міністра закордонних справ країни К. Каню, що поляки «рекомендують негайно почати широкий саботаж в Русинській області... Я домовився про подібні акції з польського боку – з допомогою агентів. Але до цих пір поки я не зможу послатися на серйозні акції саботажу з угорського боку, всі мої зусилля виявляться марними». Польський генеральний штаб активно включився в роботу. 10 жовтня 1938 року угорський воєнний аташе в Польщі Б. Лендьєл доповідав начальнику генштабу Угорщини, що «в Мукачево й Ужгород під керівництвом офіцера будуть направлені, як мені здається, солдати дійсної служби в цивільному одязі. Чисельний склад загонів буде відповідати нашим планам... По іншим дорогам вони направлять в Русинську область патрулі, які складатимуться із добровольців, з метою здійснення вибухів та інших підривних дій. Польська сторона активізує свою діяльність, коли угорські підривні загони розгорнуть бойові операції. Для координації дій вони просять щоденно інформувати їх про обстановку».
Поява угорських терористів зафіксована в першій половині жовтня 1938 року. У щоденнику В. Гренджі-Донського є такий запис: «вчорашнього дня, ранком о 4-ій годині, в нашій країні з’явилися мадярські терористи. Біля станції Беня напали на боржавський залізничний міст, вбили одного вояка, що там був на сторожі, пошкодили міст екразитом і напали на потяг число 1108. Вбили також начальника станції, ограбили подорожніх, кілька наших вояків полонили і відвели з собою. Подалися в берегівські винниці та ліси». Першу появу угорських терористів В. Гренджа-Донський відносить до 10 жовтня 1938 року Аналогічної точки зору притримується також П. Стерчо: «Вночі з 9-го на 10-го жовтня 1938 року перша група «Рондьош Гарди» приїхала до пограничної місцевости Тарпи, а звідти через зв’язок мукачівського мадяра Мікловша Ерделі перейшла кордон на річці Боржаві і вдерлася в Карпатську Україну». Українські вчені О. Довганич, З. Пашкуй і М. Троян вважали, що перші угорські терористи у складі 12 чоловік з’явилися на території Закарпаття 5 жовтня 1938 року. Однак архівних документів, які б підтверджували цей факт, не виявлено.
Із зашифрованої телеграми міністра закордонних справ Угорщини К.Кані послу в Польщі А. Хорі видно, що станом на 12 жовтня 1938 року угорцям «вдалося закинути в Русинську область приблизно 750 – 800 чоловік. Після сутичок і актів саботажу, що мали місце вчора і позавчора, чехи буквально наглухо закрили кордон». 14 жовтня 1938 року угорські терористи були вдруге зафіксовані в околицях Берегова. В сутичці з ними загинув чеський жандарм А. Риган, родом із села Дубриничі. Однак, своєчасно підійшло підкріплення і терористи змушені були відступити. Урядова газета «Нова свобода» повідомляла про появу 300 озброєних терористів поблизу Мужієва, а 21 жовтня 1938 року біля Волівця.
Напади угорських терористів почастішали після Віденського арбітражу. Командуючий 12 чехословацької дивізії доповідав, що 3 листопада 1938 року «між 3 і 5 годинами відбувся напад терористів на с. Косино... По терористах було відкрито вогонь з автоматичних пістолетів і кулеметів, використано ручні гранати. Під час нападу загинув четник-аспірант... Терористи використовували кулі «дум-дум». Того ж дня угорці повторили напад, під час якого були поранені п’ятеро чехословацьких прикордонників». 4 листопада два терористи відкрили вогонь у Косинському Верху. Вони були озброєні ручними гранатами і автоматичними пістолетами. Під час перестрілки три чехословацькі прикордонники отримали легкі поранення. 5 і 6 листопада знову зафіксовані збройні інциденти на угорсько-чехословацькому пограниччі, в ході яких один чеський воїн був важко поранений. 9 листопада угорські терористи, озброєні автоматичними пістолетами і ручними гранатами, здійснили новий напад на чехословацьких прикордонників у Косині. В сутичці загинув чеський підстаршина і п’ятеро чоловік були поранені. 11 листопада загін із двадцяти угорських терористів був атакований чехословацькими військами в районі с. Підгоряни. Чехословацька сторона втрат не мала. 17 листопада відбито напад тридцяти угорських терористів поблизу Страбичова. 21 листопада вони з’явилися в Малому Давидкові, а 22 листопада в Шаланках чехословацькими прикордонниками були затримані два терористи, озброєні кулеметом і автоматичними пістолетами.
25 листопада 1938 року почалася перестрілка в районі с. Хлумець, південніше Ужгорода. Того ж дня угорських терористів було обстріляно поблизу Ракошина. Наступного дня були затримані кілька «затятих терористів» на чолі з Міхалом Гімро. Угорські терористи ще не раз з’являлися в цьому селі. Начальник мукачівського окружного управління доповідав 28 листопада 1938 року Президії крайового управління в Хусті, що «цивільне населення зробило напад на охорону 4/86 роти, розміщеної в дворі угорської школи в Ракошині, стріляли із автоматичних пістолетів». Напад організували Тор Бака Іржі, Тор Бака Йозеф, Мольнар Ян, Олександр Тар, Штефан Геза Тор, які були запідозрені в тому, що зв’язані з угорськими терористами в Мукачеві. Під час спроби втекти, троє терористів були вбиті. Слідство встановило, що в Ракошині була організована місцева дільниця «Сабатчопот», яка підтримувала тісні зв’язки з Мукачевом і одержувала звідти зброю.
Упродовж грудня 1938 року озброєні угорські терористи регулярно здійснювали напади на населені пункти Карпатської України. 6 грудня під час перестрілки з чехословацькими прикордонниками загинув один терорист в с.Богдан. 7 грудня тридцять терористів з Ужгороду напали в с. Довге. По них було відкрито вогонь з кулеметів і рушниць, використано гранати. Втративши одного чоловіка вбитим, вони відступили в ужгородському напрямку. 8 – 9 грудня по закарпатським прикордонним пунктам було відкрито вогонь з території, окупованої Угорщиною. Жертв не було. 10 грудня зафіксовано новий напад на с. Довге, а 12 грудня – на с. Горяни. Під час нападу шістьох терористів на населені пункти Вербовець і Олешник 13 грудня був важко поранений чехословацький прикордонник, якому довелося ампутувати ногу. З боку терористів втрат не було. 21 грудня перестрілка з терористами в Радванському лісі тривала до світанку. 23 грудня терористи здійснили напад на с. Горяни, а 24 грудня – на с. Барвінкош. 25 – 29 грудня угорські літаки кілька разів пересікали повітряний простір Чехословаччини, однак до нападу справа не дійшла. 30 – 31 грудня група угорських терористів здійснила кілька нападів на с. Макарієво. Один із них детально описала «Нова свобода»: «Чотири мадярські терористи ввійшли до хати й питали чи в хаті не мешкають фінанси. Переглянули цілу хату, але так нічого не найшли. Зараз як вийшли з хатчини, кинули 6 ручних гранат, потому зачали стріляти 20 хвилин. На вистріли мадярських терористів відповіла наша сторожа СТОС (прикордонні підрозділи – Авт.) вистрілами з легкого кулемету».
В.Комаринський, який очолював відділ преси і пропаганди в уряді Карпатської України, писав до Президії міністерства внутрішніх справ: «Голошу, що в послідніх днях знову починають занепокоюючу роботу на границях мадярські терористи, не є то родовиті терористи мадяри, але се є з одної сторони утікачі-дезертири з нашої армії, а з другої сторони приклонники Др.Фенцика, Бродія і Демка, які втекли з нашої території до Мукачева. Після вичислення є таких людей в Мукачеві около 300». Отже, мова йде про терористичні загони, які почали формуватися на захопленій Угорщиною закарпатській території. Згідно з даними чехословацької служби безпеки, 1 січня 1939 року в Ужгороді перебувало 6000 терористів, готових до проведення диверсійних акцій на території Карпатської України.
5 – 6 січня 1939 року «мадярські терористи самі випровокували інцидент і напали на нашу пограничну сторожу. Ведучим цих терористів був колишній районовий поліційний інспектор Білик Ференц, далі Басараб Ференц, Чулак Тодор і Шелебі Міклош. Басараб, Чулак та Шелебі переступили границю біля Підмонастиря – вони мали намір зайняти чехословацьку пограничну сторожу і наступати далі... Терористів, організованих до цього нападу було 350, майже всі мадяри, з них 50 походило прямо з Мукачева, інші з околиці». Подібні події мали місце в околицях Ужгорода. На прикордонну сторожу напала група угорських терористів на чолі з Іштваном Калмаром. Необхідно відзначити, що більшовицька газета «Правда» відмічала на своїх сторінках «найменші сутички, що в цей час проходили на нових чехословацьких кордонах на території Закарпаття».
Великий бій мав місце 6 січня 1939 року в с. Росвигово. Терористів нараховувалось від 200 до 250 чоловік. Бій тривав дві години, після чого терористи повернулись на свою територію. Чехословацькі прикордонники втратили одного фінансового стражника, одного четника, шестеро були поранені, а семеро пропали безвісти. Які мали втрати терористи – з’ясувати не вдалося. 16 січня «напали мадярські терористи на сторож СТОС коло Барвінкоша. Було 60 – 80 осіб. По них вистрілено від Баранинець із тяжкого й з легких кулеметів. Натовп переступив демаркаційну лінію, а то 1 км в напрямі на Баранинці. На нашій стороні були ранені два поліцісти». Аналогічні сутички мали місце 2 січня 1939 року в с. Барбово. 7 січня терористи напали на чехословацький підрозділ СТОС в Кам’яниці.
Угорські терористичні загони постійно поповнювалися новими людьми. При цьому використовувалися різні методи, нерідко примусові. «За достовірними свідченнями, – повідомляв начальник севлюшського окружного управління Президію управління Підкарпатської Русі, – угорці і далі зараховують в особливі формування «Сабатчопот» і навчають осіб, завербованих на тутешній території, демобілізованих вояків і біженців з цієї території, яких хочуть використати для того, щоб викликати безпорядки на нашій території. Так було з’ясовано, що 14 листопада 1938 року в с. Вишній Шард у цьому окрузі прийшли два угорські вербувальники Вилмош Пап і Лайош Югас, які, як вони сказали, були уповноважені угорськими властями завербувати на тутешній території 500 чоловік для угорського війська. Далі було з’ясовано, що багато молодих людей, між ними біля 30 призовників, які в цьому році повинні вступити на військову службу, втекли в Угорщину, де їх взяли на військове навчання. Демобілізований вояк Вамош із Севлюша розповідав тут, що угорські солдати били його за те, що він відмовлявся вступати в так звані «Сабатчопот». «В селі Хлумці, – доповідав місцевий начальник жандармерії, – Вінце Гортвай та його 10-ти літній син... переписували по хатам осіб... При складанні списку Гортвай питав людей, чи визнають вони себе угорцями, у випадку позитивної відповіді селяни самі записували своє ім’я в список. Мету проведення перепису Гортвай нікому із записаних не сказав».
Англійський журналіст Гендерсон писав, що в «околиці Шаланки, 12 миль на схід від Берегова, чехословацька армія взяла в полон 297 угорських терористів, в тому числі 26 офіцерів, 62 підофіцерів, одного аспіранта, чотирьох чехословацьких громадян мадярської національності, а решта були мадярські ревізіоністи. Зібрані в них документи вказували на те, що терористи були вислані генштабом міністерства війни. Допит терористів доказав, що полонені були зібрані і вишколовані в Кішварді близько Теяшбанда, і є під командою поручника Іштвана Геяша... В Рутенії є розсіяних коло 2000 мадярських терористів...».
Станом на 10 лютого 1939 року угорські терористи 22 рази здійснювали напади на кордони Карпатської України. Відзначимо, що це тільки ті сутички. в яких брала участь Карпатська Січ. Директор поліції Карпатської України Ю.Білей, даючи інтерв’ю газеті «Нова свобода», заявив, що «у самому Хусті наші українські хлопці зловили двох мадярських терористів». Рядові терористи всіляко заохочувались і нагороджувались своїми керівниками. «Терорист одержує денно 3,5 пенге, за напад 50 пенге» – повідомляла «Нова свобода». Доказом масовості терористичних нападів на Карпатську Україну є той факт, що Державною прокуратурією у Великому Березному станом на 25 лютого 1939 року було ув’язнено 345 угорських терористів. Після оголошення амністії, їх всіх відпустили.
У жовтні 1938 року зафіксовано появу польських терористів. Сучасний польський дослідник Даріуш Домбровський у фундаментальній монографії «Польща і Закарпаття. 1938 – 1939» значну увагу приділив аналізу звітів польського майора Фелікса Анкерштайна, який керував підготовкою і проведенням операції «Лом» на теренах Карпатської України. На основі архівних джерел, вперше введених до наукового обігу, вчений Констатував, що усі дії польських диверсантів були розбиті на три цикли: підготовчий (до 20 жовтня 1938 року), 1-й – організація та здійснення диверсійних дій в Карпатській Україні разом з бойовими загонами з Розлуча та партизанськими загонами, негайно мобілізованими за допомогою Стрілецького союзу (з 20 жовтня до 10 листопада 1938 року) та 2-й – організація і формування партизанських загонів, їх підготовчі дії в очікуванні наказу на виконання акції та завершення усієї акції (з 5 листопада до 10 грудня 1938 року). Вищеназвана операція носила гібридний характер. Зокрема, на першому етапі операції члени диверсійних груп носили власний одяг, часто не пристосований як до гірських, так і кліматичних умов (погода ставала дедалі більш холодною). Такий цивільний одяг носили по обидва боки кордону, тому на них ніхто не звертав уваги. Однак штани з довгими штанинами, звичайні черевики та довгі пальта не відповідали місцевим умовам і швидко зношувались. Відсутність належного постачання табору на етапі організації свідчила про поспіх у підготовці бойових дій. Цей поспіх був викликаний діями угорської сторони, яка приступила до виконання операцій без узгодження їх терміну з Варшавою.
Керівництво польських збройних сил приділяло значну увагу розвідувальним даним власних агентів, які діяли на Закарпатті. Вже згадуваний Д. Домбровський акцентує на діяльності відомого польського шпигуна капітана Гуттри. Починаючи з 12 жовтня 1938 року, він регулярно оглядав комунікаційні мережі поблизу Великого Березного, Перечина, Ужгорода, Сваляви та Середнього. Отримані матеріали про об’єкти, які підлягали знищенню (лінії електропередач високої напруги, мости, лінії зв’язку), він відправляв дипломатичною поштою капітану Мельчарському. Через те, що Гуттри мав дипломатичний паспорт, у нього не було можливості проводити ширшу розвідку поза автомобільними шляхами. У зв’язку з цим він встановив контакти з керівниками місцевих угорських і автономістських угрупувань.
Д. Домбровський наводить повний склад командування акцією «Лом». Очолював її майор Фелікс Анкерштайн (псевдонім «Мальський»), капітан Ян Мельчарський (псевдонім «Бонецький») – заступник командуючого, капітан Александер Ромішовський (псевдонім «Флоріан») – оперативний офіцер, майор Владислав Новоженюк (псевдонім «Новий») – командуючий східною диверсійною підгрупою (Стрий – Долина – Калуш), капітан Юліан Борткевич (псевдонім «Бачинський») – командуючий західною диверсійною підгрупою (Турка – Леско – Санок), капітан Владислав Гуттри (псевдонім «Гродський») – керівник розвідки у Карпатській Україні.    
27 жовтня вони здійснили спробу висадити в повітря міст поблизу Жорнави, а наступного дня напали на міст у Вучковому. У бою з ними загинув чеський жандарм Калчік і кілька закарпатців, зокрема, Й. Лой. В с. Торунь польські терористи вбили синевирця І.Костя. 10 листопада 1938 року Пресова служба Карпатської України повідомляла, що польські терористи «затягнули до Польщі Ярослава Весецького, Вячеслава Ракоса і Ціріса, членів прикордонної сторожі, про яких й досі невідомо, чи живуть». «Нова свобода» повідомляла, що «фінансова дирекція в Хусті, посередництвом влади Карпатської України, дипломатичною дорогою домагатиметься, щоб польські уряди випустили на волю наших оборонців границь». В ніч з 18 на 19 листопада 1938 року «кількадесят польських терористів в околиці Нижніх Верецьок (Нижніх Воріт – Авт.) напали на нашу прикордонну сторожу. По перестрілці прогнано їх в напрямку польської границі. Терористи полишили одного мертвого і кілька ранених». Напади польських терористів були зафіксовані 2, 3, 13, 15, 16, 18, 19, 22 листопада 1938 р. Постраждали жителі прикордонних з Польщею сіл Торунь, Присліп, Н. Студений, Синевирська Поляна.
Із телефонограми угорського посла в Польщі А. Хорі міністру закордонних справ Угорщини К. Кані від 9 листопада 1938 року випливає, що поляки мали сумнів з приводу звуження боротьби проти Чехословаччини тільки до терористичних акцій. «Питання про Русинську область, – писав А. Хорі, – слід вирішити швидко і самим корінним чином. Можливо, що ми можемо досягти цілі виключно з допомогою повстанських загонів. Але що відбудеться, якщо вони будуть розгромлені? Чи задовільнить нас констатація того факту, що наші спроби не вдалися? Не виключено, що наші повстанські акції будуть відбиті ударом по регулярним угорським військам».
Терористичні акції завдавали великої моральної і матеріальної шкоди. Лише польські терористи станом на 25 листопада 1938 року завдали збитків на суму 277500 кч. Жителі с. Торунь повідомляли свій уряд, що «дня 5.ХІІ наложили терористи екразит (вибухівку – Авт.) під нотарський уряд (убиток 3400 кч. частково покрився на 1500 кч.), але 22.ХІІ уряд знову був з усіх сторін обстріляний терористами на протязі 2 год. В будову кинули 3 гранати – шкода 5 тис. кч.». Майже після кожного їх нападу були людські втрати. Тільки за кілька днів листопада 1938 року на польсько-чеському пограниччі загинули «3 вояки, 2 четники, 1 фінансовий стражник, 1 піднотар, 2 дітей». 28, 29 і 31 листопада польські терористи тричі здійснювали напади на с. Вучкове. Січовиками були затримані особи польської національності Богдан Сенчак та Рудольф Пес. Ці та інші факти знайшли відображення в доповідних записках працівників чехословацької служби безпеки. У них фіксувались озброєння, фінансування та рівень військового вишколу терористів. Напади польських терористів не припинялися також в січні – лютому 1939 року. Так, на с. Присліп «напало 10 польських терористів і зайняли пошту. Будинок пошти збомбардували ручними гранатами і забили поштового урядника Калину. Разом з мужом своїм боронила пошту пані Калинова. Шматки гранати розірвали їй груди і голову».
Карпато-українська влада, даючи відповідь на ноти протесту польського посла, в яких її звинувачували у сприянні антипольській пропаганді на території краю, постійно наводила факти руйнівної діяльності польських терористів. 13 листопада 1938 року у Нижньому Студеному, при переході кордону був вбитий терорист, при якому знайшли «пістоль со значком «Церба», коробочку на сигарети, шкіряний пулярес, в нім 50 кч., 1 пол. злотий і 15 польських грошей». 15 листопада 1938 року у затриманих польських терористів відібрали ручні гранати польського зразку, годинниковий механізм для запалювачів, запальники з надписом «Краків», польські сигарети, шоколад. Хоча організатори акції «Лом» попереджали її учасників, що через цілком таємничий характер дій Польща у разі їх арешту не зможе подати допомогу, Варшава вимагала від Праги пояснень щодо «удаваних» диверсантів. Польська сторона, намагаючись вияснити долі своїх громадян, не визнавала їх участі у акціях проти чехословацької держави.
23 листопада група закордонних журналістів відвідала закарпатські села Вучкове, Торунь, Присліп, Синевирську Поляну, які найбільше постраждали від польських нападів. До складу цієї делегації входив також німецький консул Г. Гофман, який «усе оглянув, сфотографував не тільки місця нападів, але і речі та зброю терористів, яку залишили на місцях». 27 листопада 1938 року «Нова свобода» повідомляла: «Влада Німеччини сьогодні вислала ноти мадярській й польській владам, у яких... протестує проти висилання терористів польським генеральним штабом з Осмолоди на Карпатську Україну». Необхідно відзначити, що чехословацький уряд приділяв значну увагу захисту кордонів краю. Нерідко проводились спільні бойові операції загонів СТОС і Карпатської Січі по знешкодженню терористичних груп. Одна з таких операцій завершилася розгромом групи Йозефа Према. Така ж доля спіткала угрупування Ернеста Берзевітці. Були взяті в полон 24 старшини, 62 підстаршини і понад 200 рядових терористів.
Що стосується результатів акції «Лом», то майор Анкерштайн доповідав своєму начальству про знищення 12 автомобільних мостів, одну греблю, телефонний комутатор та будинок пошти. В одному місці були пошкоджені залізничні колії та лінії електропередач високої напруги. У 27 місцях були пошкоджені телефонні лінії. За даними командуючого акцією «Лом», втрати неприятеля становили 23 вбитих, 15 поранених, 20 полонених, доставлених на територію Польщі, та 5 полонених, роззброєних і відпущених на місці. Втрати з боку учасників акції становили 11 загиблих (з них 8 вбитих та 3 розстріляних) і 7 поранених. Три особи (з них двоє поранених) потрапили у полон, а ще три – зникли безвісти. Проте, дані вищеназваного звіту дещо перебільшені, зокрема що стосується Чехословаччини і Карпатської України. Цю точку зору також поділяє польський дослідник Д. Домбровський.
Страждали не тільки населені пункти, де проживало виключно українське населення. Активізувалися напади угорських терористів на румунські села Марамороша. Активну позицію займав «Орден хоробрих», який ще в 1920 році заснував М.Горті. Із багатьох організацій цього плану найгіршу репутацію мали так звані «вільні загони», яких очолював уже згадуваний Геяш. Основним завданням цих банд було знищення неугорського населення на цій території, а їх програма була викладена в брошурі Дечо Чаба, опублікованій у 1939 році. В ній говорилося, що угорська нація є найяскравішим представником монгольської пануючої раси, яка знає тільки перемогу, і в жилах якої кипить кров Атілли, Арпада і Чінгісхана. «Я не чекаю, – писав Д. Чаба, – коли прийде помста. Не чекаю! Я нищу кожного волоха, який мені з’явиться на дорозі. Кожного знищу! Я не буду зволікати. Запалю вночі села – волоські села. Поріжу шаблею все населення, отрую всі колодці і навіть знищу дітей у колисках, взагалі знищу цих нелюдів! Не буде ні для кого винятку!». Один із лідерів партії «схрещених стріл» Мивау ще у 1938 році наголошував, що «націонал-соціалізм Угорщини має як ціль забезпечити перевагу Угорщини по всій течії Дунаю».
Серед терористичних банд особливо небезпечним був загін, який очолював Нодь Мігалі «з підрозділу Унгвар». Він, як і його підопічні, добре володів українською та румунською мовами. Напади угорських терористів тримали в постійному страсі місцеве населення. Зафіксовані численні випадки, коли люди втікали на територію Румунії, зокрема до міста Тиргу-Муреш. Становище погіршилося ще більше, коли ця територія була окупована Угорщиною. Архівні документи свідчать про постійні репресії проти місцевого населення, в яких активну участь брали терористи. Зафіксовані факти знущання над людьми, які не володіли угорською мовою. У відповідь послідували протести проти фашистського режиму, зокрема, у Великому Бичкові. Отже, банди терористів проникали і в населені пункти Мараморошу, де проживало румунське населення. Їх дії нічим не відрізнялися від тих, що й у центральній частині Карпатської України.
Робилися спроби підсилити прикордонні війська. В. Комаринський пропонував «усі сторожі... конечно скріпити, а то: на відтинку межи Залужом і Мукачевом о 30 людей, а між селом Старим Давидковом і Чомонником о 20 людей». Встановилися нормальні стосунки між командантом волівських січовиків С. Фігурою і чехословацькими прикордонниками. Були укріплені сторожові загони в селах Торунь, Присліп, Синевірська Поляна. «В половині листопада, – пригадував Г. Яворенко, – прибули до Торуня січовики під командою... інженера Волянського. В тому часі склад гарнізону вагався між 20 і 25 людьми... Поділено гарнізон на три групи... Кожна група числила по 6–7 людей, маючи лиш по одному крісові і револьверові та 6 гранат на групу. Терористи, мабуть поінформовані місцевими шпигунами і своєю розвідкою про наш приїзд, не відважувалися більше нападати на околиці, які ми захищали». Однак, з останнім твердженням важко погодитися. Хоча напади польських терористів не були такими масовими, однак вони не припинялися.
Оголошувалися додаткові набори до жандармерії. 5 лютого 1939 року «Нова свобода» опублікувала оголошення, в якому повідомлялось, що «до жандармерії Карпатської України буде прийнято більше жандармів на пробу». Умови прийняття до жандармерії були наступні: «1) має краєву приналежність до Карпатської України, 2) є бездоганний, повноправний та душевно спосібний, 3) переступив 21, а не досяг 35 року життя, 4) є нежонатий або бездітний вдовець, 5) є тілесно сильний і здоровий та є найменше 165 см високий, 6) знає досконало українську мову в слові і письмі, 7) докаже, що має найменше скінчену народню школу, 8) має військове вишколення, виконав військову службу зі зброєю, на протязі найменше такого часу, який військовий закон приписує для нормальної прецензійної служби. До прохання (просьби) треба приложити проголошення, підписане двома свідками, що на випадок прийняття до жандармерії, зобов’язується кандидат служити в жандармерії чотири роки».
За нашими підрахунками, тільки в лютому – березні 1939 року написали заяви з проханням зарахувати їх до жандармерії 278 чоловік. Виявляли таке бажання навіть представники інтелігенції. М. Буксар, який працював вчителем у с. Завосино (округ В. Березний), писав: «Нині вся безпека нашої молодої держави є в руках жандармерії, а якраз в кадрі жандармської старшини нема синів українського народу, яких так треба для удержання безпеки супроти ворогів активних по границях, так пасивних – пропаганди». У такій формі відбувався процес українізації жандармерії. Хоча, необхідно відзначити, що проходив він досить повільно. Станом на лютий 1939 року «всіх жандармів у Карпатській Україні є біля 900, з того українців 106». Були випадки преміювання людей, які затримали терориста. 17 листопада 1938 року начальник канцелярії Президії Карпатської України М. Лацанич видав наказ про всенародне ознайомлення населення з рішенням уряду про «виплачення нагороди за зловлення чужих терористів». В лютому 1939 року будь-якій людині, яка «беспечностовим органам передасть або визрадить агента-провокатора, або терориста з чужої держави, буде виплачена нагорода 500 кч.».
Уряду Карпатської України за порівняно короткий відрізок часу вдалося переконати населення в необхідності всенародного захисту кордонів краю. Житель с. Синевирська Поляна І. Лобода писав у листі до батька: «Ти, няньку, стій на свойому місці і борони наші границі від мадярів, а ми тут в околиці будемо уважати на наших зрадників та безпощадно нищити польських бандитів... Поодинокі польські бандити в день ховаються у наших лісах, а вночі роблять своє диявольське діло». Загони самооборони були створені у всіх без винятку селах, які межували з Польщею.
Незважаючи на вжиті заходи по боротьбі з нападами угорських і польських терористів, А. Волошин добре розумів всю їх небезпеку. Саме з цієї причини він видав наказ про тимчасове закриття кордонів. В ньому, зокрема, говорилося: «В цілі забезпечення спокійного проведення виборів... запираю з негайною правосильністю всі демаркаційні лінії до Королівства Мадярщини й до Республіки Польської. Це запертя... триватиме до дванадцятої години понеділка 13 лютого 1939 р.». Напади терористів не припинялися з жовтня 1938 року до березня 1939 року. В. Гренджа-Донський писав, що вони «стероризували і перестрашили народ». Августин Волошин заявив, що «виправи терористів не є в інтересі доброго сусідського співжиття та що є діянням рішучо незвичайним в історії міжнародних зносин». Змушений він був також визнати, що «Карпатська Україна не в силі відбити їх напади». Після вторгнення гортистських військ на територію Карпатської України, терористи масово вливалися до угорської армії і брали безпосередню участь в репресіях не тільки проти карпатських січовиків, але й мирного населення краю.

3.8. Кінець «великої гри»

15 березня 1939 року А. Гітлер перейшов до виконання плану по повній ліквідації Чехословаччини. До речі, план військової операції «Грюн» був затверджений німецьким генеральним штабом ще 21 жовтня 1938 року. В ньому, зокрема, вказувалось: «Вирішення питання щодо решти частини Чехії. Повинна бути забезпечена можливість в будь який час розгромити решту частину Чехії, якщо вона, наприклад, почне проводити політику, ворожу Німеччині. Підготовчі міроприємства, які з цією метою слід провести вермахту, за своїм обсягом будуть значно меншими, ніж у свій час для плана «Грюн» (мається на увазі перший варіант – Авт.); але вони повинні тому при відмові від планомірних мобілізаційних міроприємств забезпечувати постійну і суттєво більш високу готовність. Організація, дислокація і ступінь готовності передбачених для цього з’єднань уже в мирний час повинні бути розраховані на напад таким чином, щоб позбавити Чехію навіть якої-небудь можливості планомірної оборони. Мета полягає в швидкій окупації Чехії та ізоляції Словаччини. Підготовчі міроприємства повинні проводитись таким чином, щоб одночасно можна було здійснити план «Охорона кордонів на заході». 
6 березня 1939 року Гітлер прийняв рішення остаточно ліквідувати Чехословаччину. «Після здійснення запланованих територіальних змін, – вважав радник міністерства закордонних справ Німеччини Е.Клейст, – ми будемо мати в своїх руках Угорщину, Румунію і Югославію». 13 березня Й. Тісо був викликаний в Берлін для зустрічі з Гітлером. У розмові брав участь Й. Ріббентроп, який згодом передав її зміст: «Моя тодішня адресована Тісо репліка, що мова уже йде не про дні, а години, протягом яких Словаччина повинна прийняти рішення, була викликана поступившим на час бесіди повідомленням про переміщення угорських військ на словацькому кордоні та про найближчим часом вступ Угорщини в Карпатську Україну, який, як відомо, послідував уже 14 березня. Необхідно було не допустити воєнного конфлікту чехів і словаків з Угорщиною. Коли Тісо повернувся до Братислави, словацький ландтаг в першій половині дня 14 березня проголосив незалежність Словаччини. Наступного дня, 15 березня, Тісо направив Гітлеру прохання взяти Словацьку державу під свій захист. Цей договір про захист був ратифікований 23 березня». Проте не все було так просто, як описав Й. Ріббентроп. Не обійшлося без погроз. 13 березня Гітлер сказав Й. Тісо, що його країна буде віддана Угорщині, якщо він і надалі буде хитатися. 
Аналогічним чином Гітлер поступив з президентом Е. Гахою. «Я відвідав Гаху, – пригадував Й. Ріббентроп, – відразу ж після його приїзду в Берлін і почув від нього: він впевнений у тому, що доля Чехословаччини – в руках фюрера, і вірить, що в його руках вона надійна. Потім Гаха вже вночі був прийнятий в Імперській канцелярії, і Адольф Гітлер пояснив йому, що намірений зайняти Богемію і Моравію. Я мав тривалу бесіду з міністром закордонних справ Хвалковським, який, враховуючи хід подій, що відбулися, приєднався до нашої точки зору. Крім того, Гаха ще до підписання угоди заручився по телефону згодою свого уряду. Якого-небудь протесту з чеського боку висловлено не було, і Гаха дав вказівку зустріти німецьку армію дружнім чином. Вступ німецьких військ і окупація пройшли згодом без будь-яких інцидентів».
12 березня Угорщина одержала згоду Берліну на окупацію всього Закарпаття. М. Горті негайно вислав Гітлеру привітальну телеграму, в якій дякував за подарунок, «бо ж ця життєдайна територія для Мадярщини... фактично є справою життя». 14 березня А. Волошин проголосив самостійність Карпатської України, сповістивши про своє рішення міністерство закордонних справ Німеччини. На прийняття такого рішення вплинули фактори міжнародного характеру, зокрема, скупчення угорських військ на кордонах з Карпатською Україною і проголошення самостійності Словаччиною, що свідчило про державний розпад ЧСР. «Для кожного політичного спостерігача, – писав В. Шандор, – мусило бути в той час ясно…, що на випадок проголошення повної незалежності Словаччини доля федерації була приречена, а Карпатська Україна могла б знову опинитись під угорською окупацією». 
Трагедія Чехословаччини породжувала трагедію Карпатської України. Отже, Сойм, тобто парламент, Карпатської України починав свою роботу тоді, коли доля країни вже була вирішена. В листі до міністра закордонних справ Франції Ж. Бонне французький посол в Німеччині Р. Кулондр повідомляв, що «Закарпатська Русь... звернулася до Берліна з проханням про захист. Однак гітлерівські керівники залишаються глухими до закликів цієї країни, яка зв’язала з ними всі свої надії... Закарпатську Україну окупують угорські війська».
Згідно з розробленим планом нападу, наступ угорських військ проходив у трьох напрямках. Група військ «Схід» наступала на Королево – Хуст – Рахів – Ясіня, група військ «Центр» – на Іршаву – Білки – Довге – Нересниця – Свалява – Нижні Верецькі, група «Захід» – на Перечин – Великий Березний – Ужок. Частина сил була перекинута в Турянську долину – Тур’я Ремети – Порошково. Завдяки оперативності угорської розвідки Будапешт мав досить чітку уяву про розташування чеських військових частин, технічних засобів і навіть гірських дивізій. Угорським генштабом була підготовлена «Економічна, соціальна і географічна довідка про Закарпаття», в якій вказувався національний і віковий склад населення, система управління, зафіксовано національний склад військових частин, названі населені пункти, в яких побутує угорська мова. Напередодні вторгнення був розроблений детальний план забезпечення тилів наступаючих угорських військ.
За підрахунками П. Стерча, «в загальному для бою в Карпатській Україні було підготованих 12 дивізій, з чого 12 березня на самому відтинку Мукачів – Ужгород було вже сконцентровано три бригади піхоти, дві бригади кавалерії та одна бригада моторизованих частин... Крім того на захід від Ужгороду, біля словацького кордону було також сконцентровано дві бригади піхоти... В той саме час поляки сконцентрували свої три дивізії». Підготовкою і ходом військової операції в Карпатській Україні безпосередньо керував начальник гарнізону в Ужгороді генерал Олойош Билді під зверхністю командуючого 7-ої угорської армії генерал-лейтенанта Ференца Сомботчелі. Першим перейшов у наступ 14 березня 1939 року 12-ий велосипедний батальйон, яким командував підполковник Онтол Бенді.
Угорський архівний матеріал свідчить про велике моральне піднесення, яке панувало у військових частинах напередодні вторгнення. Майор Іван Нярі писав у звіті міністерству оборони Угорщини про хід «березневої операції»: «Всі ми відчували, що починається нове життя. Ще було темно, але під стінами замку (Мукачівського – Авт.) починався щасливий день угорської історії. Тріанон захитався. Символічно, що саме тепер прибув наказ про початок наступу. Радістю наповнились угорські серця, коли славний витязь Олойош Билді оголосив тривогу і видав розпорядження... Головний напрям героїчної дороги мав пролягти по низовині Латориці на Веречанський перевал, де знаходився святий тисячолітній угорський кордон. Вибрані угорські частини готувалися до боротьби...».
Угорські війська перейшли в наступ по всій демаркаційній лінії. Незважаючи на високу дисципліну, яка панувала в чеських збройних силах, для загонів СТОС угорський напад був дещо несподіваним, хоча важко погодитись з твердженням, що «чеська армія виявилася небоєздатною». «Оскільки погроз про захоплення Підкарпатської Русі Угорщиною, – звітував один з офіцерів СТОС,– що їх усно висловлювали угорські прикордонники воїнам СТОС, розповсюджували у листівках, було за останній час багато, то їх ніхто серйозно не сприймав. Вказувались навіть дати наступу мадярів, але вони ні разу не були здійснені. Ось чому таким «вістям» більше ніхто не вірив... На дільниці роти «Ракошино» за кілька днів до початку окупації мадярські офіцери частіше оглядали в супроводі патрульної служби демаркаційну лінію між Горондою і Росвиговом. В листопаді розповсюджували листівки, в яких місцеве населення закликалось бути готовим до вступу угорського війська з метою окупації території до р. Латориці. Повідомлення подібного роду повторювались кожний день, тому вони розглядались як частина пропагандистської компанії, що мала послужити деморалізації місцевого населення і підриву позицій тодішньої влади Підкарпатської Русі. Адже було нелогічним, щоб супротивник наперед розголошував про свої агресивні наміри. Тому на все це реагували ми тільки підвищеною увагою. Можна допустити, що і головне командування не мало точних даних про задуману операцію, тому події, як на Підкарпатській Русі, так і в Словаччині, в Чехії та Моравії розвивались так швидко, що стали справжньою несподіванкою».
Угорське вторгнення стільки разів відкладалось, що дещо несподіваним виявився наказ про наступ і для гортистської армії. Підполковник О. Бенді скаржився, що як можна переходити в наступ, коли 35% особового складу його батальйону мали тільки шеститижневий стаж військової підготовки. Причому, такий стан справ був у переважній більшості угорських військових частин. На це звернув увагу і М. Горті в листі до Гітлера. Про раптовість оголошення наказу про наступ свідчить і той факт, що «угорські військові частини, розміщені в колишніх казармах 36-го піхотного полку в Ужгороді, які знаходяться прямо на демаркаційній лінії, виходили з будівлі за білого дня в день нападу на очах воїнів СТОС, відходили до мосту, а вже там шикувалися до нападу». Близька відстань до чехословацьких позицій не дозволила угорцям діяти так, щоб бути непоміченими. Про це пізніше зізнався угорський полковник В.Андор, який командував 24-ою піхотною бригадою, розквартированою в Ужгороді.
Довідавшись про початок угорського наступу, генерал 12-ої чехословацької дивізії Л. Прхала звернувся в Будапешт з вимогою про негайне призупинення просування угорських військ до Карпатської України. Уряд Угорщини відповів, що виконати цю вимогу технічно неможливо. На думку польського посла в СРСР В.Гжибовського, «угорські війська повинні були вчора вночі (15 березня – Авт.) дійти до польського кордону». Свідчення посла В.Гжибовського в основному підтверджуються угорськими джерелами. 14 березня угорська армія, не зустрічаючи сильного опору з боку чехів, наближувалась до Веречанського перевалу. Просуванню військ, як писав учасник походу, «заважав сніг, що місцями досягав 20–30 см, але також те, що ми знаходилися на висоті 250 метрів над рівнем моря. Це дуже уповільнювало темпи, бо кожні 7 км ми змушені були зупинятися на відпочинок... До перевалу дійшла половина полку». Ці втрати можна пояснити тільки несприятливими кліматичними умовами і великою кількістю недосвідчених у військовому відношенні новобранців. Чеська армія опору не робила. 15 березня 1939 року о 14 годині угорські війська вступили в Нижні Ворота, де їх зустріла «група людей… (безумовно, прихильників Угорщини – Авт.) із сльозами радості на очах». Вони вітали «угорських гонведів-визволителів». Біля 15-ої години «ми вийшли на Веречанський перевал і встановили угорський прапор. На перевалі була виставлена почесна польська варта, яка віддала нам честь... Ми мали намір золотими буквами викарбувати імена всіх, хто дійшов до кордону і зайняв свою одвічну територію», – писав очевидець. Так відбулося встановлення угорсько-польського кордону, якого так домагалися Будапешт і Варшава, хоч він і виявився недовготривалим.
Зовсім інакше склалась ситуація на демаркаційній лінії Шаркадь – Лалово – Кольчино – Росвигово – Середнє – Доманинці. Ці рубежі захищали роти СТОС «Доманинці», «Ракошино», «Кольчино», взводи «Підмонастир–Монастир», «Лалово», «Залуж», «Макарьово», «Шаркадь», які були добре озброєні. Перші сутички з агресором свідчили про те, що чеські війська є цілком боєздатними і готові до відбиття ворожого нападу. Зокрема, 14 березня між 6 і 7 годинами ранку «почалась атака мадярів в напрямі сіл Горонда – Страбичово, а також на східну частину села Чомонин... З мадярської сторони перевага була в 4 рази, не враховуючи велику кількість терористів. Командир взводу Заїчек із своїми людьми захищався в Чомонині так же, як старший стражмістр Волни в Страбичові, а в Горонді верхній стражмістр Раділ. Взаємодія між ними була такою, що позиції вдалось утримати цілий день і тільки відсутність боєприпасів заставила їх надвечір відступити за р.Латорицю».
Близько 6 години «почалась атака мадярів у напрямі Росвигово – Підмонастир – Монастир. Пости і патрулі відійшли за мури монастиря, який був добре підготовлений до захисту. Цей взвод уже перебував у стані бойової готовності, бо знав про атаку мадярів у Підгорянах. Мадярська піхота атакувала монастир з заходу та півдня і підійшла на відстань досягу ручних гранат. Ними вона і була закидана і понесла великі втрати. Всі, хто не залишився лежати, втекли, як результат, атака була припинена на 2 години». 15 березня взвод «Шаркадь», хоч і був ізольований від решти військ, «взяв у полон 11 мадярських солдат, при цьому кулеметним вогнем знищив частину мадярського взводу (кулеметник Ваньга)». Угорці зазнали великих втрат в районі сіл Лавки, Пістрялово і Ромочевиця. Не вдалося угорським військам з першого разу захопити села Дравці, Баранинці, Часлівці та Коритняни. 80 угорських кавалеристів, які перейшли в наступ на с. Лалово, теж були відкинуті назад. В районі Перечина чеські прикордонники підбили угорський танк. Поблизу Невицького невеликий загін СТОС організував кругову оборону, а тому гортистам довелося використати проти нього важку артилерію. Бій тривав до третьої години ночі.
Такий стан справ тривав до 17 год. 30 хв. 14 березня, тобто до тих пір, коли генерал Л. Прхала оголосив наказ про «евакуацію чеських військових частин і державних службовців з Підкарпатської Русі». З цього часу чеські війська, фактично, припинили опір, залишаючи один населений пункт за іншим. Заради історичної правди необхідно відзначити, що їх відступ був вміло організованим і дисциплінованим. Ситуацію ускладнив і той факт, що 15 березня о 17 годині надійшла звістка про вступ німецьких військових частин у Прагу. Це свідчило про те, що Чехословаччина як державний організм перестала існувати, тобто обороняти не було що. Чеські війська думали про те, якби скоріше покинути територію краю. В Перечині 15 березня «чеський офіцер просив, щоб ми (угорці – Авт.) тимчасово припинили військові дії до 22 години. Нам було зрозуміло, що вони хотіли виграти час. Це було для них важливо не з військової точки зору. Чехи намагалися побільше вивезти... Звичайно, ми не могли прийняти їх прохання. Наступ продовжувався...». Звіти командирів СТОС свідчать про те, що чехи спалювали військову документацію, вивозили амуніцію, запаси зброї, гроші. І це робилося тоді, коли Карпатська Січ опинилася віч-на-віч перед переважаючими силами агресора.
Відчувалося, що чеське військо не чинитиме опору. 14 березня 1939 року за Мукачевом на р.Латориці угорський генерал О.Билді зустрівся з майором чеської армії Т. Меліхером. «Коли два командири побачили один одного, – згадує очевидець, – міцно обнялися і дружньо потисли один одному руки. Ми таке чули, що ці два командири ще за часів Монархії були однокурсниками в Вінерноштадській військовій академії. Факт, що наш дальший наступ не зустрів відпору з боку чехів». Воїни рот і взводів СТОС відходили з Карпатської України трьома напрямами: більша частина через Словаччину, з польського кордону від Ужка до Волівця – через Польщу, а частини розміщені на схід від Сваляви – через Хуст і Тячево – до Румунії.
14 березня 1939 року А. Волошин вислав у Берлін три телеграми, в яких просив допомогти захистити Карпатську Україну. Жодних відповідей не послідувало. Того ж дня, біля 19 години, угорці вручили представнику Карпатської України в Празі В.Шандору ультиматум, в якому вимагали: «1) звільнити мадярів, що інтерновані в Карпатській Україні (Рутенії); 2) припинити переслідування мадярів у Карпатській Україні та уможливити їм вільно організовуватися; 3) видати зброю мадярській місцевій гвардії; 4) влаштувати, щоб чесько-моравське військо відійшло з Карпатської України протягом 24 годин; 5) гарантувати повну охорону життя і свободи мадярів у Карпатській Україні». Уряд А.Волошина відхилив ультиматум. Прем’єр-міністр Карпатської України був переконаний, що угорці вторглись на територію краю без відома Німеччини. До речі, Прага теж відхилила угорський ультиматум, мотивуючи своє рішення тим, що Карпатська Україна 14 березня стала незалежною державою.
15 березня німецький консул Г. Гофман вручив А. Волошину заяву міністерства закордонних справ Німеччини, в якій говорилося, що Берлін «наступаючим військовим частинам Мадярщини на широкому фронті проти Карпатської України радить не ставити опір. Як справа стоїть, уряд Німеччини, на жаль, не в стані взяти на себе захист». Уповноважений у справах Німеччини в Празі А. Генке теж радив «не ставити опір мадярам, бо німецька армія пересувається на кордони Карпатської України і все полагодить». Наприкінці дня 15 березня А. Волошин покинув Хуст, і, не давши наказу вести збройну боротьбу, емігрував за кордон. Він хотів розв’язати конфлікт шляхом переговорів. Саме цим диктувалися його телеграми урядам Німеччини, США, Румунії, звернення до всіх демократичних держав. Його спроби не увінчалися успіхом.
Угорській армії протистояла Карпатська Січ, в керівництві якою відбулися зміни. За відсутності Д. Климпуша, військовий міністр Карпатської України С. Клочурак призначив командантом Карпатської Січі полковника С. Єфремова. Що стосується С. Клочурака, то наказу про його призначення на посаду військового міністра в архівах не виявлено. Відомо, що газета «Нова свобода» 16 березня 1939 року опублікувала склад уряду Карпатської України, в якому С. Клочурак займав посаду міністра з господарських питань. Можливо, що відсутність архівних матеріалів пояснюється тим, що ситуація в краї різко мінялася і уряд не мав часу займатися такими формальностями. Сучасний біограф С. Клочурака М. Мушинка вважає, що призначення його військовим міністром було закономірним і логічним. З таким твердженням необхідно погодитись, адже С. Клочурак мав військове офіцерське звання, а в період існування Гуцульської республіки доклав чимало зусиль для створення боєздатних збройних сил. Однак, у ситуації яка склалася, врятувати становище було неможливо.
15 березня, коли угорські війська групи «Схід» рухалися в напрямі на Хуст, з’ясувалося, що попередній штаб бездіяв і доводилось починати все з початку. Це стосується і нового штабу, який, за словами сучасника, «властиво в часі боїв проти мадярів не існував». Виняток становив тільки полковник М. Колодзінський, який почав спішно формувати січові загони. За його наказом «частини в силі одного полку... займають становище при битій дорозі на Краснім полі й далі вздовж залізничного насипу». Очевидець і активний учасник тих подій Й. Сарвадій писав, що «в бою... на Краснім полі взяло участь наблизько 1600 юнаків». 
Фактично, перед добре озброєним агресором опинилися учні гімназій, яких вивів на Красне Поле їх вчитель Я. Голота. Зупинити просування ворога вони були не в змозі. Підкріплення теж не надходило, бо мобілізаційний заклик з великим запізненням дійшов до окремих округів. Житель с. Лозянське, що на Міжгірщині, В. Пилипчинець розповідав, що місцева команда Карпатської Січі тільки під вечір 15 березня дізналася про вороже вторгнення. «По короткій обороні (півгодини), – писав Я. Голота, – відступили січовики на лінію Копаня-станція і міст на Тисі. Тим часом мадяри вели наступ на село Копаню. Біля 12 год. прийшла з Хусту одна сотня січовиків на поміч і разом з тим, що були в лінії, пішла в протинаступ. Їх одначе відбили, головно артилерійським вогнем... Головний наступ мадярів ішов по шляху в напрямі Хусту». Гімназист В. Поштак писав, що «мадяри половили багато семінаристів. Юду, й коло десять інших. Всіх розстріляли...».
16 березня 1939 року о 5 годині почався угорський наступ на Королево. «Я позиції боронив, – пригадував поручник І. Чучка, – але Королево впало о 10-ій годині. З Королева повернула решта живих січовиків під командою проф. Голоти, й я вже мав около 150 січовиків та розмістив 15 січовиків, 1 скоростріл праве крило, Рокосово; 15 січовиків, 1 скоростріл ліве крило, залізничний міст через Тису (Королево), решту вздовж залізниці Рокосово – Королево. Мадяри наступали дуже сильно. Також з літаків та гармат нас обстрілювали. Я просив поміч з Хусту майже кожної години, і все мені обіцяно, що поміч по дорозі... В 14-ій годині мадяри нас обхопили з обох боків і я був примушений дати наказ до відступу в напрямі Хуста... Перед Хустом забезпечив мости, а при тім дістав наказ ще держати 24 години. Я бачив, що це є неможливо». Бої на окремих ділянках фронту описали І. Рогач і М. Чумалівський.
Січовики, знекровлені в боях, відступали. 17 – 18 березня рештки загонів залишали територію Карпатської України. Є. Стахів, учасник подій, писав, що вони «були розбиті морально, голодні брели пригнічені, близько 600 – 700 бійців. Перейшли біля Мараморош-Сигета вранці, о 5 годині, у суботу 17 березня 1939 року». Румунські власті передали їх в руки угорців. Поручник Карпатської Січі О. Волянський писав, що румуни передали угорцям 273 чоловік, в тому числі шість старшин. Аналогічні події описав Ю. Химинець. Однак, існує чимало свідчень, коли румуни прихильно ставилися до відступаючих січовиків. Керівництво торговельної академії на чолі з А. Штефаном прийняло рішення про перехід словацького кордону.
Опубліковані й усні спогади очевидців аргументовано доводять жорстокість гортистів на окупованій території. В окремих із них міститься перелік жертв угорського терору. Необхідно відзначити, що нерідко трапляються суттєві перебільшення. Й. Тереля пише, що поблизу Торунського перевалу тільки поляки розстріляли 3421 січовиків. Причому, це було зроблено протягом 21 липня 1939 року. Таке твердження не підтверджується очевидцями тих подій. За угорськими джерелами, лише протягом 16 – 17 березня 1939 року січовики втратили близько 200 чоловік убитими і майже 400 було поранених. У полон потрапило близько 300 захисників. Втрати угорців – 37 убитих і 134 поранених.
Дослідники Г. Божук і В. Зілгалов вважають, що загальні втрати захисників Карпатської України обчислюються в межах від 3 до 5 тисяч чоловік. Ці дані теж не слід вважати точними, бо детальні обчислення не проводились. Пошукова робота в цьому напрямку повинна вестися на державному рівні у всіх районах Закарпатської області. Проведена в окремих районах області пошукова робота дає можливість стверджувати, що кількість жертв гортистського терору не перевищує 1 тисячі чоловік. Активний учасник подій 1938 – 1939 років. Микола Бандусяк прийшов до висновку: якщо в бою з чехами полягло біля 150 бійців, а в бою з угорцями на Красному полі 143 бійці, то виходить загальна цифра 293. Якщо врахувати, що відбувалися масові розстріли на кордоні і по різних місцевостях, то ймовірно, що число жертв становить біля 1 тисячі чоловік. На сьогоднішній день відомі прізвища 151 січовика, які полягли в боях, або були закатовані в угорських концтаборах і тюрмах.
Інформація на 2018 рік, яка поширювалася 5 каналом до річниці проголошення незалежності Карпатської України, подає наступні дані: «Бойові втрати сторін протягом війни склали: "Січовики": 430 убитими, понад 400 пораненими, близько 750 полоненими; угорська армія: 197 убитими, 534 пораненими. Офіційні угорські дані: 72 убитими, 163 пораненими, 4 зникло безвісти, 2 полонених. Сукупні втрати "січовиків", за різними даним, склали від двох до шести з половиною тисяч чоловік. Різниця пояснюється тим, що більшість з них загинула не в зіткненнях з регулярними угорськими частинами, а в результаті зачисток і розстрілів полонених. До цього приклало руку і місцеве угорське населення, яке озброїлося залишеною чехословаками зброєю: воно почало полювати за групами січовиків і вбивати їх на місці без суду і слідства».
Таким чином, 15 березня 1939 року Чехія і Моравія були окуповані німецькими військами, а 18 березня територію Карпатської України залишили її останні захисники. «В зв’язку з трагічними подіями в Чехословаччині, – говорилося в заяві посла ЧСР в Радянському Союзі, – я вважаю потрібним скласти мої повноваження. Згідно моєму переконанню, зайняття німецькою армією чехословацької території здійснено було шляхом грубого обману і шантажу проти існуючого конституційного порядку і проти істинної волі чехословацького народу». Уряд СРСР рішуче засудив окупацію Карпатської України військами Угорщини. «Дії німецького уряду, – говорилося в ноті народного комісара закордонних справ СРСР послу Німеччини в цій країні, – послужили сигналом до грубого вторгнення угорських військ в Карпатську Україну і до порушення елементарних прав її народу». Президент ЧСР Е. Бенеш, який ще в жовтні 1938 року емігрував за кордон, в Лондоні створив емігрантський уряд, який визнали США, СРСР, Великобританія і Франція. Але ще важливіше те, що жодна з союзних держав не визнала Мюнхенської угоди або будь-яких інших міжнародних договорів, що восени 1938 року ділили територію Чехословаччини. Доводиться тільки жалкувати, що прозріння для великих держав наступило тільки в 1940 році.
Під час окупації Карпатської України військами гортистської Угорщини А. Волошин та ряд членів його уряду емігрували за кордон. «У зв’язку з окупацією угорськими військами Закарпатської України, – розповідав А. Волошин під час допиту в Лефортові 24 травня 1945 року, – я втік в м.Прагу за маршрутом: із Хуста в Клуж (Румунія) – Темешуара (Румунія). Потім поїхав в Югославію – в Белград, де пробув 4 дні. Із Белграда поїхав до м. Загреб, де пробув 7 днів. З м.Загреб переїхав до курортного містечка Югославії Цирквениця, де пробув 11 днів. Опісля знову повернувся в м. Загреб і звідти через м. Відень переїхав в м. Берлін, де пробув півтори місяця. З Берліну поїхав до Праги в травні 1939 р.». Карпатську Україну також покинули Ю. Ревай, А. Штефан, С. Росоха, І. Рогач, В. Комаринський та ін.
В «Особовій справі А.І. Волошина» знаходяться два листи до керівників гітлерівської Німеччини (Меморандум уряду Карпатської України в екзилі до Й. Ріббентропа від 30 листопада 1939 року і Меморандум до Гітлера від 11 липня 1941 року). З опрацьованих матеріалів очевидно: опинившись на вигнанні, провідні діячі українського напрямку залишались стійкими прибічниками соборності, робили максимально можливе, аби світ не забув кривди, заподіяні на Закарпатті 1939 – 1941 років. До цього додамо, що емігрантський уряд А. Волошина не тільки інформував Німеччину про ситуацію в Карпатській Україні, але й пропонував свої шляхи виходу із становища, яке склалося після приходу угорців. Так, у Меморандумі від 30 листопада 1939 року А. Волошин, Ю. Ревай, С. Клочурак і А. Штефан висунули ідею об’єднання Карпатської України з Словаччиною. Вони переконували Й.Ріббентропа, що в результаті такого політичного державного союзу стабілізується становище Німеччини, однак територіальні втрати матиме Угорщина. А. Волошин та його соратники запропонували також технічну сторону вирішення цієї проблеми. Вони вважали, що «до останнього врегулювання державного статусу Карпатської України її територія повинна бути зайнята німецькою армією. Для визначення державної приналежності Карпатської України з допомогою плебісциту вирішити чи залишиться Карпатська Україна в Угорщині, чи утворить зі Словаччиною федерацію. Право голосу мають усі громадяни, що проживали до 4 листопада 1938 року на території Карпатської України. Враховуючи ворожий настрій населення Карпатської України до Угорщини, український уряд упевнений, що плебісцит виніс би рішення утворити федерацію зі Словаччиною». Керівники Карпатської України відповіді на цей Меморандум не одержали. Що стосується Меморандуму до Гітлера від 11 липня 1941 року, то в ньому намічений план побудови соборної української держави. І на нього уряд Німеччини не відповів. Необхідно відзначити, що уряд Карпатської України цими двома Меморандумами не обмежився. Відомо, що аналогічні документи були направлені в Берлін 27 травня і 15 жовтня 1940 року, 12 березня 1941 року. 
Таким чином, наприкінці 1930-х років у Центральній Європі різко загострилася міжнародна обстановка, насувалася друга світова війна. Мюнхенська конференція 29 – 30 вересня 1938 року завдала відчутного удару по Чехословаччині. Вона, як і Віденський арбітраж 2 листопада 1938 року, фактично, свідчили про початок державного розпаду ЧСР і були прелюдією до повної окупації країни Німеччиною та Угорщиною в березні 1939 року. Ці рішення були першим значним успіхом угорської дипломатії на шляху проведення в життя її ревізіоністської зовнішньої політики. Розпад ЧСР став можливий завдяки політиці сприяння агресії, яку проводили Великобританія і Франція. Нейтральну позицію займали США. Спроба СРСР допомогти Чехословаччині не увінчалася успіхом.
Політика Німеччини стосовно Карпатської України пройшла певну еволюцію. Спочатку вона не погоджувалась на повну окупацію Закарпаття Угорщиною через боязнь встановлення спільного польсько-угорського кордону. Тільки переконавшись, що Угорщина має намір вийти з Ліги Націй і вступити до антикомінтернівського пакту, Берлін дав згоду на ліквідацію Карпатської України. Уряди Румунії і Югославії лояльно відносились до політики, яку проводила Чехословаччина. Свої територіальні претензії до ЧСР Румунія висунула тільки тоді, коли Угорщина вторглась на територію Закарпаття і доля федерації була вирішена.
Уряд Чехословаччини змушений був прийняти постанови міжнародних конференцій вересня – листопада 1938 року. Це стосується і карпато-українського уряду. Протягом всього короткочасного існування Карпатської України її уряд, фактично, не проводив власної зовнішньополітичної діяльності. Проголошення незалежності Карпатської України було актом вимушеним, на який суттєво вплинув міжнародний фактор. Виникнення самостійних Словаччини і Карпатської України свідчило про завершення державного розпаду федеративної Чехословаччини. В цьому і полягала головна мета зовнішньополітичного курсу фашистської Німеччини.
Величезної матеріальної шкоди Карпатській Україні завдали постійні напади угорських і польських терористів, які переслідували єдину мету: дестабілізувати внутрішньополітичну ситуацію в краї. Під час цих нападів нерідко страждало цивільне населення, гинули люди. Діяльність терористичних загонів слід розцінювати як складову частину угорсько-польського плану на встановлення спільного кордону. Поява терористів змусила чехословацький і український уряди докласти чимало зусиль для організації оборони своїх кордонів. Вживалися різні методи для унеможливлення нападів терористичних банд: створювалися додаткові загони на кордонах, розширювався штат жандармерії, виплачувалися премії за затримання терористів тощо. Ці заходи привели до якісних змін, внаслідок чого диверсійні акції були значно обмежені, хоча продовжувалися до останніх днів існування Карпатської України. Значну роль у боротьбі із загонами терористів відіграла молода Карпатська Січ. Вона нерідко співпрацювала з чехословацькими прикордонниками, що теж мало позитивні наслідки.
14 березня 1939 року війська гортистської Угорщини вторглися на територію Карпатської України, а наступного дня німецький вермахт окупував Чехію і Моравію, залишивши Словаччину незалежною державою, але з орієнтацією на Берлін. Такий розвиток політичних подій свідчив про остаточну ліквідацію Чехословаччини. Це не могло не вплинути на хід бойових дій протягом 14 – 18 березня 1939 року. Архівні документи свідчать, що чеські війська чинили опір агресору тільки 14 березня. З 15 по 18 березня тривав планомірний і організований відхід чеських збройних сил з Карпатської України. Справжній бій, незважаючи на велику перевагу ворога, дала тільки Карпатська Січ. Однак, це скоріше був акт відчаю, ніж реалістичною політикою. Уряд Карпатської України, добре розуміючи неможливість захисту краю збройним шляхом, намагався розв’язати питання мирним, дипломатичним шляхом. А.Волошин та члени його уряду до останніх днів сподівалися на протекторат з боку Німеччини. Не відійшли вони від пронімецької орієнтації навіть після окупації Карпатської України Угорщиною. Їх наміри не увінчалися успіхом. Окупація Карпатської України була засуджена урядом СРСР. Що стосується великих європейських країн і США, то вони тільки в 1940 року визнали, що всі рішення міжнародних конференцій, які восени 1938 року ділили Чехословаччину, вважаються недійсними.

3.9. Організації української еміграції і Карпатська Україна

Наприкінці 1930-х років у різних країнах світу проживало біля 55 мільйонів українців. «Найбільше живе їх за нашими Карпатами, – повідомляла «Нова свобода», – українці живуть крім Підкарпаття на різних землях у такому числі: в Великій Україні (УРСР) – 41 млн., в Галичині (Польща) – 8 1/2 млн., в Чехословаччині – 650 тис., в Буковині й Бесарабії (Румунія) – 2 1/2 млн., в США – 1 млн., в Канаді – 300 тис.». Після 1925 року остаточно викристалізувалися осередки української еміграції в Європі. «Перше місце зайняла Прага, після неї Варшава, втратив значення Відень. Постають нові осередки: Берлін і Париж. Слабші скупчення української еміграції – це Румунія, Болгарія, Бельгія, Швейцарія, Англія, Італія, Туреччина, Латвія, Фінляндія. Чисельно на першому місці стоїть українська еміграція в Польщі й Франції».
Починаючи з 80-х років ХІХ ст. галицькі та закарпатські селяни переселялися за океан. «Українці або особи українського походження до війни (другої світової – Авт.) приблизно були так розподілені в Америці між різними її країнами: Сполучені Штати Північної Америки – 700–800 тис., Канада – 300–400 тис., Бразилія – 50–60 тис., Аргентина – 50 тис., інші американські країни – 10 – 20 тис.». Із наведеного статистичного матеріалу видно, що українська діаспора в кількісному відношенні становила собою значну силу, від якої теж певною мірою належало майбутнє Карпатської України. Виходячи з цього, нема нічого дивного, що уряд А. Волошина, який опинився в скрутному становищі, звернувся до українців зарубіжних країн з проханням про допомогу. Необхідно відзначити, що «більшість представників трудової еміграції та їх керівників щиро і від душі бажали своїм землякам щасливого, вільного розвитку, звільнення від багатовічного чужоземного поневолення, всіляко підтримували їх боротьбу за автономію та політичну незалежність. Разом з тим, серед емігрантів були і ті, що, виражаючи інтереси меншості, плели навколо Закарпаття різні політичні інтриги, проводили антинародну діяльність і, зблокувавшись з реакційними силами в «старому світі», привели наш край до трагедії напередодні другої світової війни». Ці думки, висловлені дослідником М. Болдижаром, дають можливість констатувати, що політичні події 1938 – 1939 років у Карпатській Україні оцінювалися різними організаціями української діаспори неоднозначно.
22 грудня 1938 року «Нова свобода» опублікувала звернення представників української діаспори, в якому пропонувалося створити «Національний фонд Карпатської України». «Треба користатися з того великого зриву, – говорилося в зверненні, – який охопив український народ у цілому світі. Всі хотять нам допомогти. Нашою повинністю є організувати цю так потрібну акцію й чим скоріше її урухомити. До Хусту вплинуло вже багато різноманітних плянів, додаємо до них ще один: «Закладім Національний фонд». Закладім його ще сьогодні і сповістім про це увесь український світ. Будувати Карпатську Україну є обов’язок цілої нації. Не хвалімся, що нас багато – похвалімся тим, що ми вміємо робити!».
Існували тісні відносини між урядом Карпатської України і різними політичними партіями, об’єднаннями і товариствами 9 країн. У США Карпатську Україну підтримували «Організація Демократичного Відродження України», «Молоді Українські Націоналісти», «Комітет Оборони Карпатської України», «Український Червоний Хрест», «Закордонна делегація Карпатської України», «Об’єднані Українські Організації Америки». В Канаді – «Українське Національне Об’єднання», «Українська Стрілецька Громада», «Об’єднання Українок Канади ім. Ольги Басараб», «Молоді Українські Націоналісти». В Чехословаччині – «Комітет Оборони Карпатської України», «Центральний Союз Українських Організацій ЧСР». В Німеччині – «Українське Національне Об’єднання». У Франції – «Український Народний Союз». В Аргентині – «Організація Демократичного Відродження України». В Бразилії – «Український Хліборобський Союз». На Далекому Сході – «Українська Національна Колонія» в Харбіні. При налагодженні стосунків Карпатської України з політичними організаціями української діаспори значну роль відігравав закордонний ПУН, зокрема відділ, який очолював Я. Барановський.
Українську діаспору в США можна умовно поділити на дві основні групи – власне проукраїнську, яка виступала за федерацію закарпатців з чехами і словаками, а згодом підтримала діяльність уряду А. Волошина в напрямі розбудови суверенної держави, і – москвофільську, яка нерідко переходила на проугорські позиції. Тому не дивно, що різноманітні організації закарпатської діаспори в США по-різному віднеслися до політики, яку проводив автономний уряд А. Волошина.
22 жовтня 1938 року «Нова свобода» опублікувала повідомлення «Українці з Америки протестують», в якому говорилося: «Представники українських організацій в Злучених Державах Північної Америки запротестували перед дипломатичними представниками великодержав, учасників конференції в Мюнхені, проти спроб Мадярщини збільшувати свою територію коштом території підкарпатських українців». 23 жовтня 1938 року американські українські організації видали «Маніфест», в якому вимагали: «1) цілковито незалежну державу Карпатську Україну, до котрої треба прилучити Пряшівщину та Спіш; 2) протест проти замірів сусідів; 3) негайне пропущення українських політичних в’язнів; 4) передання війська та жандармерії Українському проводу; 5) стягнення українських військ на Карпатську Україну для охорони границь». 
З «Маніфестом» були ознайомлені уряди всіх великих держав. До активної підтримки Карпатської України неодноразово закликав американський священик Омелян Невицький: «Виконайте свій обов’язок супроти свого народу й своєї землі, не розбивайтеся на різні партії і групи, але вступайте до одного єдино-національного табору, під один провід».
«Організація Демократичного Відродження України» (далі – ОДВУ), що діяла в Нью-Йорку, взяла на себе збір коштів для закарпатського населення. При допомозі ОДВУ представники карпато-української еміграції в США організували «Комітет Оборони Закарпаття», який пізніше було перейменовано в «Комітет Оборони Карпатської України» (далі – КОКУ). Він почав свою діяльність у такому складі: В. Бень (голова), М. Бень, О. Данканич (заступники голови), Ю. Габода, А. Кость (секретарі), Т. Палош (фінансовий секретар), П. Ікалович (скарбник), І. Боришкевич, Ю. Боришкевич, М. Данканич (контрольна комісія). Почесним головою КОКУ було обрано О. Невицького. На думку П. Стерча, «цей Комітет поставив був собі за мету вирвати збаламучених закарпатських українців Америки з полону мадяроно-москвофільства і, скерувавши їх по лінії народних інтересів, з’єднати їхню піддержку для справи визволення Карпатської України».
КОКУ виступив ініціатором проведення цілого ряду віч в Нью-Йорку, Філадельфії, Детройті, Клівленді, Чікаго, Рочестері, Нью-арку, на яких були прийняті резолюції в обороні Закарпаття. На віче, проведеному 9 жовтня 1938 року в Філадельфії, було започатковано збір коштів для Карпатської України. Тоді вдалося зібрати 152.50 американських доларів. КОКУ разом з «Об’єднаними Українськими Організаціями Америки» рішуче засудили рішення Віденського арбітражу. З приводу цієї події Л. Мишуга, який представляв другу організацію, заявив, що «присуд, виданий у Відні дня 2 листопада 1938 року Роз’ємною Комісією в справі границь Закарпаття, нарушує ті етнографічні принципи, які лягли в основу міжнародної конференції в Мюнхені та які повинні були бути застосовані супроти населення Закарпаття. Рішення Роз’ємчої Комісії є великою кривдою для Карпатської України і для цілого українського народу. Супроти цього американські українці цього рішення не визнають і проти нього протестують».
Продовжувався збір коштів для потреб Карпатської України. У своєму лютневому номері за 1939 рік «Нова свобода» помістила статтю «Українці в Америці для Карпатської України», в якій відзначила, що «українська еміграція за кордоном, головно в Америці й Канаді турбується нашою долею та старається нам допомогти. Майже кожного дня приходять пожертви, що для нас зібрали наші брати за морем. Для розбудови Карпатської України буде треба багато мільйонів і тому нам дуже дорога братерська поміч закордонних українців». Після чергового засідання, яке відбулося в січні 1939 року, ОДВУ прийняла ряд постанов на користь Карпатської України. «Одним з важніших рішень було вислати в Карпатську Україну одіж, взуття і інше, – писав професор Міннесотського університету О. Неприцький-Громовський в листі до провідника УНО Ф. Ревая, – Центральна управа ОДВУ вже вислала для Карпатської України 117 великих пакунків. Деякі з них важать по 350 кілограмів. Є в них взуття, одіж, шкіра та чоботи і інші речі. Кожний пакунок є заадресований на ім’я прем’єра А.Волошина посередництвом Червоного Хреста. В пакунках є приблизно 400 тисяч штук одягу. Це значить, що майже на кожного українця в Карпатській Україні припаде по одній парі одежі». ОДВУ організувала також компанію по збиранню медичних приладів та препаратів, ліків. Планувалось весною організувати на Закарпаття масові туристичні поїздки.
5 січня 1939 року українці в США переслали для закарпатського населення «126 великих пакунків одежі й обуві. Цікаво додати, що перевіз кораблем з Нью-Йорку до Гамбургу мав коштувати по найнижчім тарифі 1680 долярів, але за допомогою американсько-чехословацької палати досягнено дарового перевозу цих великих пакунків». Уряд Карпатської України повинен був тільки довезти ці речі з Гамбургу до Хуста. Газета «Нова свобода» інформувала своїх читачів, що «незадовго буде висланий з Америки в Карпатську Україну другий транспорт річей для нашого населення». Організації українців у США націоналістичного спрямування розглядали утворення Карпатської України як етап у відродженні соборної України. На їх думку, українська держава на Закарпатті «у відповідну хвилину зіллється воєдино з Українською Великодержавою в Києві». Розпад Чехословаччини ними не розцінювався як щось трагічне, адже «на місце сьогоднішньої ЧСР мають постати три самостійні держави: Чехія, Словаччина і Закарпатська Україна. Річ ніяк не фантастична, – коли існує Люксембург, Андорра й Ліхтенштейн – і то на довшу мету, то чому не має постати Українська Закарпатська Держава, – на якийсь час, поки не злучиться з Києвом?».
Заради історичної правди необхідно констатувати, що серед закарпатської діаспори в США було чимало русофілів і мадяронів, які негативно відносилися до А.Волошина та політики, яку проводив його кабінет. На них робив ставку угорський уряд у своїх притязаннях на Закарпаття. Відомо, що в жовтні 1938 року міністерство закордонних справ Угорщини передало генеральному консулу в Клівленді 10 тисяч доларів для реваншистської пропаганди серед американських русинів. До цього додамо, що й уряд Карпатської України не все зробив для того, щоб до закарпатців, які проживали в США, першочергово доходила правдива інформація про розвиток політичних подій в краї. З цього приводу заслуговують уваги слушні міркування В. Шандора: «Світ нами цікавиться далеко більше, ніж це можна спостерегти в світовій політичній пресі чи літературі. Тут у них замітно загальне тенденційне замовчування ваги й значення української проблеми, особливо нашими сусідами та їх союзниками, які ще й досі претендують на територію України. Українською проблемою світ цікавиться і знає про неї, на жаль, часто з чужих, ворожих нам джерел більше, ніж від нас самих».
Відзначимо, що представники русофільства в США теж спричинилися до боротьби закарпатців за автономні права. Під час конгресу підкарпатських русинів, який проходив у лютому 1937 року в Нью-Йорку, було прийнято ультиматум до чехословацького уряду з вимогою здійснення автономії Закарпаття протягом 60 днів. Цей ультиматум повинен був вручити один з лідерів русофільства і мадяронства в краї С.Фенцик прем’єр-міністру ЧСР М. Годжі. Значну роботу провела на Закарпатті делегація, очолювана О. Геровським напередодні формування першого автономного уряду А. Бродія, про що мова йтиме нижче. Ставлення русофілів до краю різко змінилося після призначення прем’єр-міністром А. Волошина. 15 січня 1939 року учасники віче в Асконі заявили протест «проти насильственної українізації Карпатської Русі, яку проводить теперішній уряд за наказом Берліна і за допомогою українських емігрантів». Учасники «Лемко-Союзу» на своєму віче, яке відбулося 22 січня 1939 року в Едсоні (штат Альта), засудивши «владу патера Волошина», виявили бажання приєднати Карпатську Русь до Радянської Росії. Засудив політику уряду А. Волошина і Всеамериканський карпато-руський Народний Конгрес 11 – 12 лютого 1939 року в Нью-Йорку. Однак, необхідно погодитися з М. Болдижаром, що «конгрес все таки не мав «всеамериканський характер», хоча і репрезентував близько 50 тисяч емігрантів. Відкрита проугорська орієнтація лідера «Карпато-руського Союзу» в США викликала незадоволення навіть у середовищі його членів, зокрема тих, що притримувались прочехословацької орієнтації. 7 березня 1939 року в Пітсбурзі проходив форум цієї організації, який засудив проугорський курс керівництва.
20 березня 1939 року в Нью-Йорку відбулося чергове віче, на якому було засуджено «гітлерівських агентів серед українського народу в Америці, що, прикрившись націоналізмом, компрометують українців перед американським демократичним народом заявами та деклараціями, що при помочі Гітлера український народ йде до створення своєї держави». М. Болдижару, який цитує цей документ, безперечно, відомо, що уряд А. Волошина не мав жодного вибору стосовно орієнтації. Що ж стосується цитованої ним резолюції, то вона була прийнята вже після трагедії Карпатської України, тобто тоді, коли розгубленість була притаманна не тільки українцям США, але й галичанам. Вважаємо, що учасники віче, приймаючи цей пункт резолюції, намагалися, перш за все, засудити фашизм взагалі та його експансіоністську політику.
Українська еміграція в Канаді теж заявила про свою готовність допомогти Карпатській Україні. Особливу активність проявляли члени організації УНО. З її ініціативи був створений «Допомоговий Комітет Карпатській Україні» (далі ДККУ) з центром в Саскаутані. На середину січня 1939 року ДККУ зібрав 325 122 долари. Надійшла також допомога від «Братства українських католиків» у Канаді – 7500 доларів, а з приватними висилками доходило до 100 000. Загалом українська еміграція в Канаді планувала перерахувати Карпатській Україні 150 000 доларів. «Українська Стрілецька Громада» в Саскаутані вислала в Карпатську Україну 5200 доларів. У березні 1939 року ДККУ в Канаді звернувся до українських фермерів з відозвою допомогти Закарпаттю зерном. Поряд з цим українці Канади провели збіркову акцію «Паска для Карпатської України».
На почату 1939 року в найбільшій радіостанції Сан-Пауло (Бразилія) відбулося свято Карпатської України. Його учасники вислухали промову, опісля чого «відбувся концерт артиста М. Немоловського, в програму якого ввійшли українські пісні». Газета «Карпато-українська свобода», що видавалася в Празі, завершила інформацію словами: «Хоч віддалені далеко від рідного краю – вірні сини карпаторуські і з інших земель українських радіють успіхам, що їх здобула собі Карпатська Україна». Не залишились осторонь і українці Далекого Сходу. Тут збір коштів проходив під гаслом «Жертвуйте для Карпатської України». «Нова свобода» навела цитату із українського журналу «Далекий Схід», який видавався в Харбіні: «Правління Української Національної Колонії Манчу-Ді-Го постановило асигнувати на допомогу Карпатській Україні 200 ман. долярів». Всього на Далекому Сході зібрали кілька тисяч маньчжурських доларів для Карпатської України.
Відчутною була і допомога українців, які проживали в країнах Європи. Одним із головних центрів української еміграції продовжувала залишатися Прага. За підрахунками С. Віднянського, в 1939 році до Праги прибуло 8 тисяч емігрантів. Вік 82,6% українських емігрантів коливався між 15 і 34 роками. Майже половина мала закінчену середню, фахову і вищу освіту. Що стосується закарпатських українців, то станом на листопад 1938 року в Празі проживало 700 чоловік. Вони були об’єднані в організації «Просвіта», «Українська Робітнича Академія», «Союз Підкарпатських Українських Студентів» і «Союз Молоді».
1 листопада 1938 року «Нова свобода» опублікувала звернення українських емігрантів у Празі, в якому підкреслювалось, що «найвищим і найавторитетнішим органом організованого українського суспільства» є УЦНР в Ужгороді. Автори звернення пропонували вживати назви «українець», «Карпатська Україна», негайно створити «Національний фонд» і перевести в його користь грошові збірки на всіх землях, де живуть українці, приділяти більше уваги «процесу освідомлення широких мас населення. Не повинно бути сьогодні міста, ні села, ні оселі, де постійно не було б української літератури, летючки, преси й живого слова пропагандистів». Звернення українців Праги зробило величезний резонанс у всій державі. «Ми мусимо допомогти, хоч ми й самі бідні, ще біднішим, – писав у статті «Не сміємо залишити народ Підкарпатської України» П. Богач, – не сміємо тому залишити той простий і працьовитий нарід, що визначається надзвичайною здібністю до життя та хоче з «закасаними рукавами» спасати голе існування й спасти від голоду свої родини».
На початок 1939 року в Празі почав видаватися тижневик «Карпато-українська свобода», матеріали якого друкувалися латинськими літерами, а в кожному його номері була двосторінкова вставка з публікаціями українською мовою. У ній поряд із висвітленням подій, які відбувалися безпосередньо в Карпатській Україні, друкувалися відгуки на них, подавалися матеріали про українське питання взагалі. У Празі діяв Радіожурнал, який готував радіопередачі на Закарпаття та інші країни. Після призначення А. Волошина прем’єр-міністром, при Радіожурналі була утворена українська секція, до якої ввійшли М. Русинко (голова), Е. Штефан (заступник) та М. Ігнатишин-Логуш (диктор). «Українська секція, – писав В. Шандор, – передавала вісті сім разів у день та вела багату культурну програму. Карпатоукраїнські радіопередачі пересилались через радіостанції: Братислава – Банська Бистриця – Пряшів, а було їх чути і в Галичині. Вони інформували про події на Закарпатті та спростовували атаки ворожої нам, головно мадярської та польської преси і радіо. Хоч українська секція не була чисельною, зате виконувала надзвичайно важливу національну ролю уже тому, що була українською».
Більш детальніше роботу української секції Радіожурналу описала її диктор М. Ігнатишин-Логуш: « Українські радіопередачі з Праги мали таку програму: вісті – шість разів на день, по десять хвилин кожна; тричі на тиждень – у понеділок, середу і п’ятницю – по 20 хвилин, і щонеділі – 45 хвилин. Отож протягом кількох місяців вісті читали ми о 10.15 ввечері, а вже о 7-й ранку я була перед мікрофоном. Тричі на тиждень передавались вісті на коротких хвилях для Північної Америки, які надсилались о першій годині ночі. Часто мені доводилось ночувати в будинку радіо, де я мала кімнату на такі випадки. До цього всього кожного дня ми мали телефонний зв’язок з Хустом, щоб звідти одержати найновіші вістки, а коли була якась важлива подія, то й кілька разів на день... Для чужих пресових агентств одержані з Хуста важливі вісті ми негайно перекладали англійською, французькою та німецькою мовами... Під час виборів до першого Сойму Карпатської України 12 лютого 1939 року протягом цілого дня нам виділено було п’ять хвилин щогодини для подання результатів виборів. Упродовж цілого дня ми мали постійний телефонний зв’язок із Хустом і знали, в якій місцевості досягнуто 98-відсоткову перевагу в голосуванні, внаслідок чого вивішували там білі прапори».
Завдяки радіопередачам з Праги світова громадськість одержувала інформацію про життя в Карпатській Україні. Українська проблема в радіопередачах постійно висувалася на передній план. Такий стан справ занепокоїв Радянський Союз, який «посередництвом новозбудованих восьми радіостанцій в Радянській Україні вирішив вести боротьбу в ефірі проти чехословацької радіостанції, що виходить українською мовою та наголошує українську проблему. Про це повідомив до Праги амбасадор Чехо-Словаччини у Варшаві д-р Юрій Славік».
Українська еміграція в Чехословаччині провела збіркову акцію на допомогу Карпатській Січі, яка «закінчилася дуже добрим успіхом. На всі випущені збіркові листи субскритовано 150 комплектів одностроїв (150 шапок, плащів, блюз, краваток, ременів, черевик та 300 пар білля). Решту грошей прислано готівкою». Українці Праги, Брно та інших міст зібрали 100 тисяч кч. «Нова свобода» опублікувала листа учнів української гімназії в Морджанах (біля Праги) до УЦНР. Він закінчувався надією, що «на Ваш заклик відозвуться й інші українські діти, розсіяні по цілому світі». Успішному проведенню збіркових акцій сприяла активна діяльність колишніх членів Директорії УНР А. Макаренка та Ф. Швеця, які встановили близькі контакти з Представництвом Карпатської України в Празі. «Протягом моєї діяльності в Празі, – пригадував В.Шандор, – празькі українці та українці з усієї Чехії часто відвідували нашу установу (Представництво Карпатської України в Празі – Авт.), приносили різні проекти для використання в Карпатській Україні. Їх потрібно було розглядати та оцінювати. Декотрі з проектів були дуже актуальні і корисні, і ми їх передавали в Хуст».
Серед пропозицій, які надійшли на адресу А.Волошина від українців Чехословаччини, були такі, як приєднання Пряшівщини до Карпатської України, перенесення з Праги в Хуст Українського вільного університету, відкриття українських навчальних закладів тощо. Відзначимо, що багато з них не знаходилось в компетенції уряду краю. 15 листопада 1938 року А. Волошин прийняв делегацію з Пряшівщини, очолювану вчителем А. Коленком. «...Дивимося на Пряшів як на новий центр, – сказав А. Волошин. – Будемо переговорювати, щоб по можливості чим більше зискати для нас. Ми все зробимо, щоб Ви могли дістатись туди, куди Ваша природа, мова й віра тягне. Не падайте духом, ми про Вас думаємо та для Вас працюємо. Є мова про це, щоб до часу управильнення границь іменувати державний секретаріат при Братіславі. Кандидат нами ще не предложений. Хочу тут договоритися з пряшівчанами в цій справі». Делегати висловили потребу відкриття української гімназії в Межилаборцях.
Український вільний університет в 1938 році присвоїв А. Волошину звання почесного доктора філософії. «Є це незвичайне відзначення нашого заслуженого батька українського народу за його більш як сорокалітню працю на полі культурнім, котра нині увінчалася великими успіхами!» – повідомляла «Нова свобода». Неодноразово ставилося питання про перенесення УВУ до столиці Карпатської України. «Український вільний університет, – відзначив С. Віднянський, – був заснований насамперед з огляду на потреби міжвоєнної еміграції і діяльність за межами рідного краю його керівництво вважало тимчасовою, готове в будь-який сприятливий момент переїхати на українську землю, туди, де він найбільше потрібний». Перенесення УВУ в Карпатську Україну стало неможливим через несприятливу міжнародну обстановку і окупацію краю гортистськими військами.
Українці Франції першими зреагували на заклик УЦНР і уряду прийняти «принцип збірки піввідсоткового національного датку із заробітної платні». В березні 1939 року у «Фонд розбудови Карпатської України» з Франції надійшло 85000 франків. Аналогічно поступили українські робітники у Франції, які «тяжко працюють в вугільних копальнях і самі много не заробляють...». З нагоди 20-ої річниці проголошення ЗУНР українське товариство «Просвіта» в французькому місті Шаузі-лє-Руа «влаштувало 27 листопада 1938 року Академію, на якій зібрано для наших інвалідів 33 франки 75 сантимів та на потреби Карпатської України 232 франки».
Цікавилися становищем краю українці Бельгії. «Наші підкарпатські робітники працюють в копальнях Бельгії, – писала «Нова свобода», – де заробляють аж 60 – 70 кч. денно. Є й такі, що жиють там вже десять літ, але все цікавляться подіями на рідному Підкарпатті... Всі говорили, що «державний народ» мав би бути більшим паном на своїй землі, ніж є тепер». 13 листопада 1938 року на ім’я А. Волошина надійшла привітальна телеграма від «флямандців-приятелів України, які засилають найсердечніші гратуляції з нагоди повстання української карпатської держави. Правда перемогла». Для українця з Італії М. Товта «найбільшим нашим скарбом є вільна Карпатська Україна! Карпатська Україна є як один ланцюг котрого вогнива творимо ми, українці. Ланцюг, щоби не розірвався, мусять бути всі вогнива здорові, сильні. Карпатська Україна, щоб була сильна, мусить викинути всі погані «вогнива» і замістити їх здоровими, сильними й свідомими горожанами, які б не підлягали жадній ворожій пропаганді в некористь нашої Української національної держави. Мусимо злучитись так сильно, як суть злучені вогнива один до другого, тоді наша Карпатська Україна стоятиме на певних ногах». В лютому 1939 року Карпатську Україну відвідали шведські журналісти, які хотіли переконатись в тому, що на території краю «панує повний порядок і тишина». Невдовзі після їх візиту шведське благодійницьке товариство «Радда Бернек» вислала комісару опіки над втікачами в Празі В. Шандору 6 посилок вагою 150 кг.
За даними румунського перепису населення, проведеного в 1931 році, в Бесарабії проживало 600 тисяч українців, а на Буковині – 300 тисяч. Уряд Карпатської України постійно стежив за становищем в Румунії. На сторінках закарпатської періодики зустрічаємо відомості про те, що «румунська влада... цими днями (8 серпня 1938 р. – Авт.) занялась випрацьованням румунського народностевого статуту. Статут має унормувати життя мадярської, німецької, української й російської національної меншостей. Головні точки статуту є: 1) заборонення винародовлювання; 2) вільне користування матірною мовою в урядах, церквах, у самоуправних установах; 3) національність дитини визначають родичі при запису до матрики; 4) свобода культурних організацій національних меншостей».
«Українці в Румунії радіють нашим успіхам» – під такою назвою «Нова свобода» опублікувала листа з румунського міста Бистриця. «Всі українці, – говорилося в ньому, – де б вони не жили, стежили вже давно за подіями в Карпатській Україні. Українці в Румунії тішаться, що бодай наші брати в Карпатській Україні здобули собі повну свободу й можуть жити на своїй землі вільним життям і завести в себе порядки, які найбільше відповідають потребам українського народу». Немаловажним фактором у лояльному ставленні румунського уряду до краю була активність української національної меншини. 16 жовтня 1938 року бухарестське радіо повідомляло, що «українці в Румунії розвивають живу діяльність проти прилучення Підкарпаття до Мадярщини. У цій акції висувається між іншим аргумент, що прилучення Підкарпаття до Мадярщини може скріпити мадярські ревізіоністичні тенденції у відношенні до Семигороду, що його з трьох боків охоплюватиме мадярський кордон. Українська акція стремить до викликання в Румунії настроїв, що були би противні мадярським планам». З цього повідомлення стає зрозуміла головна причина лояльного ставлення Румунії до Карпатської України – загроза угорської близькості до румунського кордону. 
У Відні діяв «Допомоговий Комітет Карпатській Україні», який очолювали О. Левицька та О. Грицай. Після окупації Закарпаття Угорщиною ДККУ очолив голова крайового ОУН Ю. Химинець, а його активними помічниками були М. Химинець, Панькевичівна М. і Р. Гарас. «Першою і найважливішою справою для нас, – пригадувала М. Химинець, – було прийняти транспорт, зареєструвати біженців. Здорових треба було відвезти на «Шобер Плац» у Відні, де вони чекали на виділену їм працю або на виїзд до Праги чи Братислави. Хворими треба було турбуватися окремо. Ця проблема стала дуже актуальною, коли в травні 1939 року почали прибувати в’язні з концентраційного табору Вор’юлопош з Угорщини. Велика частина їх була так сильно покалічена й побита, що потребувала стаціонарного лікування. Я заопікувала хворими й дітьми. Хворих і покалічених з угорського концентраційного табору пощастило розмістити в місцевих шпиталях та санаторіях». Від самого початку ДККУ у Відні діяв спільно з Закордонним ПУНом та Головним Командуванням німецької армії. На думку голови ДККУ Ю. Химинця, «у тому часі це був майже єдиний спосіб, щоб відіслати наших людей з мадярської неволі». Завдяки активній діяльності членів ДККУ, із Відня в Чехію і Словаччину вдалося перевезти біля 900 чоловік, а 52 дітей перевели до української гімназії в Морджанах.
В Югославії проживало чимало українців, «які ще за Марії Терезії забрались з негостинної пряшівської верховини та осілись на родючих ланах Бачки, в Керестурі». 30 липня 1938 року газета «Нова свобода» взяла інтерв’ю в редактора «Руських новин» і «Рідного слова» в Керестурі М. Фірака, з якого можна зробити висновок, що українці в Югославії мали всі умови для свого національно-культурного розвитку. Так, на 40 тисяч русинів-українців в Бачці припадало 1200 примірників газети «Руські новини», а для галичан і буковинців, які проживали в Боснії, виходило 800 примірників «Рідного слова». В Керестурі діяло культурно-освітнє товариство «Просвіта», існувала своя друкарня, де видавалися згадані часописи. На глибоке переконання М. Фірака, «всі бачванці є національно свідомі, хоч говорять шаришським діалектом! Вони дальше стоять від наших шарищан!». Редакцію «Нової свободи» обурила публікація в словацькому часописі «Словенскі Глас», в якій говорилося, що українці Югославії «виставлені там на небезпеку винародовлення». «Хоч трохи запізно пригадали собі словацькі шовіністи наших бачванських братів, – писала «Нова свобода», – все ж таки треба нам бути приготованими на спробу непрошеного словацького засягу до нашого життя у Бачці».
Українці Югославії з радістю зустріли вістку про надання Закарпаттю автономних прав і спробу уряду Карпатської України вести самостійне державне життя. У статті «Бачванські українці Карпатській Україні» «Нова свобода» повідомляла: «Незалежність їхньої давньої батьківщини викликала серед бачванських українців велику радість. Свою радість з тої причини вони хочуть заманіфестувати не лиш словами, але й ділами і тому орган бачванців, що виходить в Руськім Керестурі, «Руські новини» взиває до збірки в користь своїх братів з Карпатської України». «Зацікавлення справами і потребами Карпатської України в Югославії почало зростати з дня на день, – писав Є. Мацях, – попри американські й канадійські доляри попливли не менш щедро, хоч і не в таких розмірах, югославські динари. На жаль, ще не встигли закінчити збірку, як громом вдарила глуха звістка про те, що мадярські наїздники вдарили на Срібну Землю – карпатську українську державу».
Українці Югославії боляче сприйняли звістку про зраду А. Бродія, якого «арештовано і на домагання чехословацької влади здійснено віденською поліцією ревізію в помешканні Бродія у Відні. Ревізія показала, що він був агентом мадярського уряду». У кількох номерах хорватського часопису «Грватська стража» поміщено звернення А. Волошина до українського народу. Югославська періодика привітала прагнення уряду створити український університет в Карпатській Україні, а загребське радіо відзначало 1 березня 1939 року: «Українська справа в світі набуває щораз більшого значення та зацікавлення. Особливою точкою зацікавлення є Карпатська Україна».
Із спогадів В. Шандора видно, що він від імені уряду Карпатської України повідомив югославський уряд про акт проголошення незалежності. Однак, на той час це був більш символічний акт, ніж реальна політика. Доля Карпатської України була вирішена. 25 березня 1939 року «Рідне слово» на всю першу сторінку винесло напис: «Геройська боротьба за свободу Карпатської України з мадярськими наїздниками». У тексті статті зустрічаємо такі підзаголовки, як «Кривава боротьба з мадярами», «Словаччина самостійною державою», «Чеська держава не існує», «Перші жертви», «Народна влада і УНО», «Нова влада», «Сойм проголошує самостійність» і «Героїчна боротьба з мадярами». «Українці в Карпатській Україні, – повідомляло «Рідне слово», – боролись за Правду і Справедливість! На нас ворог витяг меч. Він через се умре, а ми воскреснемо!». У «Рідному слові» з’явилися статті під назвами «Кров’ю писана історія Карпатської України», «Студенти в перших рядах», «Свідомі селяни в борні», «Живими додому не вернемось», «У Білках усі гімназисти впали», «Бої карпатських січовиків у середущій Карпатській Україні», «Будучність Карпатської України», «Ганебна роля генерала Прхали». Про Карпатську Україну помістили великі статті «Руський календар» та різноманітні періодичні і книжкові видання українців Югославії. Доказом прихильності українців Югославії до Карпатської України було доброзичливе ставлення до представників уряду А. Волошина та рядових біженців, які в трагічні дні 1939 року змушені були покинути територію краю. Галицький журнал «Жіноча воля» помістив коротке повідомлення: «О. Др. А. Волошин святкував Великдень в Югославії». У цій країні він відвідав міста Белград, Загреб і Цирквеницю.
На прохання Д. Няраді жителі Руського Керестуру дали притулок 200 емігрантам з Карпатської України. Що стосується Д. Няраді, то він уже в 1939 році був призначений папським адміністратором у Карпатській Україні і «визначався своїм патріотизмом, який був розбіжний з досить виразним мадяронством частини духівництва». Виконуючи прохання Д. Няраді, українські патріоти в Югославії зробили все можливе, щоб біженці з Карпатської України почували себе як вдома. «Моє завдання, – пригадував М. Ковач, – було зорганізувати харчування та приміщення в хатах, і знайти засоби дальшого витримування наших рідних гостей. І ми не помилилися. Ціле село (Руський Керестур – Авт.) прийняло біженців, як справді своїх рідних. Мені допомагали селяни, учні, члени товариства, всі. Зорганізовано збирання продуктів, харчів тощо… І не лиш у Р. Керестурі, але й по селах і містах, де жили наші люди…». За підрахунками М. Ковача, до Руського Керестуру прибуло 189 чоловік, переважно інтелігентів.
Закарпатську інтелігенцію в Руському Керестурі гідно представляв відомий театральний діяч краю Ю. Шерегій, який приїхав на запрошення М. Фірака. Я. Олеяр писав, що Ю. Шерегій написав шість п’єс. За період з 23 квітня по 18 червня 1939 року театр «Нова сцена» поставила вистави «Запорозький скарб» і «Сорочинський ярмарок», які «йшли в користь нашої української закарпатської еміграції». 13 серпня 1939 року в Міклошевцях актори театру поставили народну драму Суходольського «Хмара», а 29 жовтня 1939 року – драму Ю. Грома «На порозі охрещення Русі» в Керестурі. В листопаді 1939 року Ю. Шерегій одержав дозвіл на перебування в хорватському місті Шіді. «Югославський період» в житті і творчості Ю. Шерегія був досить плідним. Як пригадував пізніше режисер, він «написав… ще драму з життя бачванців «Невінчані» і «Пан», п’єски з селянського життя в 4 картинах… Обидві вийшли друком в «Календарях» в Руському Керестурі й Дервенті (1940 та 1941 рр.)». Д. Латяк, оцінюючи перебування «Нової сцени» в Югославії, відмічав, що «хоч вони в Руськім Керестурі не жили тривалий час, однак залишили глибокий слід в оживленні театрального життя між югославськими русинами». Вистави Ю. Шерегія «ще й сьогодні згадують старші жителі Руського Керестура». Відомий режисер також навчав і українським народним танцям у руських місцевостях Бачки, Срему та Славоні.
Віденський арбітраж завдав не тільки непоправного удару по всіх провідних галузях господарства, але, фактично, залишив автономну українську державу без висококваліфікованих фахівців. Карпатська Україна втратила 78 146 (45,11%) землеробів і працівників лісового господарства, 31 350 (18,10%) працівників промисловості і ремісників, 17 658 (10,11%) працівників торгівлі і фінансових органів, 7 177 (4,14%) працівників транспорту, 19 754 (11,40%) працівників цивільної служби, вільних та солдатів, 19 148 (11,06%) інших. В країні майже не залишилося власної інтелігенції.
Такий стан справ не витримував ніякої критики. Уряд Карпатської України доклав чимало зусиль, щоб залучити до праці в народному господарстві країни висококваліфікованих фахівців. Певну роль у цьому відношенні відіграло Українське емігрантське бюро в Карпатський Україні, що виникло 10 грудня 1938 року. Бюро провело на перших порах значну роботу по розшуку спеціалістів, яких залучили до праці в різноманітних галузях народного господарства. Уряд Карпатської України встановив для них високі зарплати. Так, К. Осауленко з Праги, одержав платню 1500 кч., інженери Г. Руденко, А. Пасічний, В. Франтик по 1200–1500 кч., професор В. Мельник – 1200 кч. Через деякий час бюро «в основному займалося наданням карпатоукраїнського підданства частині націоналістичних елементів. Наявність такого підданства давала можливість отримувати чехословацьке громадянство і таким чином вільно проводити свою діяльність». На прізвище А. Волошина надходили сотні листів, автори яких просили дозволу прем’єра на одержання громадянства, висловлювали бажання працювати на благо розбудови Карпатської України. Листи писали фахівці з різних галузей знань, доля яких закинула за межі України. Переважна більшість листів надходила від колишніх воїнів УГА, членів ОУН, які в свій час емігрували за кордон, намагаючись уникнути польського і більшовицького терору. Колишній полковник царської армії Ф. Юр’єв, який проживав у Німеччині, просив прийняти його на роботу у галузі юриспруденції. Він мав вищу військову і юридичну освіти, тривалий час працював суддею, слідчим, прокурором. С. Федоров у листі до А. Волошина перерахував усі посади, що посідав протягом життя: «доктор права, інженер-економіст, воєнний та морський воздухоплаватель, полковник війська Кубанського, Армії Української та інженерних військ бувшого російського фльоту та морського відомства». Однак дозволу приїхати в Карпатську Україну він не одержав.
10 грудня 1938 року до міністерства закордонних справ Чехословаччини надійшов лист від М.С. Павленка, який на той час проживав в Ірані. Він пропонував свої послуги як випускник Харківського сільськогосподарського інституту і спеціаліст по меліорації. «Коли країна має надібність у фахівцях, я радо прибуду на Ваш дозвіл» – писав він. А. Волошин відповідав: «В нас много безробітних, евакуація, може пізніше буде краще?». Запропонував свої послуги автономній країні харків’янин Б. Тесленко, який з 1937 року проживав в Ірані. Він був відомим вченим. У 1932 році Б. Тесленко захистив дисертацію і здобув ступінь доцента кафедри іранської філології. Водночас був членом–кореспондентом Всеукраїнської Наукової Асоціації Сходознавців і брав участь у двох дослідних експедиціях до країн Середньої Азії. Активна наукова діяльність не заважала Б. Тесленку не менш активно займатися політичною діяльністю в рядах нелегальної ОУН.
Запропонували свої знання і досвід відомі архітектори, що проживали у різних країнах світу. Так, інженер і архітектор з Праги С. Дзидз надрукував у «Новій свободі» статтю «Де має бути столиця Карпатської України», в якій доводив за необхідне «столицю… вибудувати такою, аби була гідна тої назви та була гордістю українського народу». Автор статті писав про неабияке значення географічного місця розташування Хуста, адже «столиця знаходиться при головних шляхах, які його сполучатимуть зі світом внутрішнім та зовнішнім». Мав бажання допомогти Карпатській Україні автор першої книги про українську архітектуру М. Шумницький, який з 1921 року проживав у Франції. В листі до А. Волошина він писав, що зробить все від нього залежне, «аби Хуст перетворився у велике модерне місто».
Випускник Української Господарської Академії в Подебрадах П. Манченко подав прохання «о іменування до помічної вчительської служби на Карпатській Україні». Виявили бажання працювати на благо краю В. Акіндінов з Поділля, Г. Шолудька з Харбіна, А. Бібіков з Києва. Ю. Городянин-Лісовський брав активну участь в боротьбі проти більшовиків, а в 1924 – 1931 роках «відсидів в большевицькій тюрмі». Яка в нього була професія – невідомо. О. Красицький, що проживав у Відні, писав А. Волошину: «Слідкуючи за віденськими радісними звітами про події на Закарпатті, збулася знову у мене надія, іще раз послужити нашому нещасному народові і моїми скромними силами хоч і мікроскопійно причинитись до воскресення належних йому прав». І таких прикладів можна навести чимало. Вони свідчили про те, що українці доля яких закинула в різні куточки світу, щиро хотіли допомогти Карпатській Україні у складний для неї час. Однак, у переважній більшості, А. Волошин відповідав відмовою. На прохання Фершмана, він відписав: «Не можемо Вашу просьбу прихильно полагодити». Інженеру М. Григор’єву теж було відмовлено у зв’язку з тим, що «вільних місць в державній службі досі нема». Отже, незважаючи на брак висококваліфікованих кадрів, уряд Карпатської України робив ретельний відбір із великої кількості бажаючих прислужитися молодій автономній державі.
Таким чином, уряд Карпатської України встановив стосунки з багатьма організаціями і товариствами української діаспори, які організовували збір коштів, продуктів харчування та надавали іншу матеріальну допомогу закарпатському населенню. Особливо відчутною була фінансова допомога, яка регулярно надходила з США та Канади, зокрема, від ОДВУ, ДККУ, УНО тощо. Разом з тим, необхідно констатувати, що українська еміграція за океаном була досить різношерстною (русофільський та народновецький (український)). Якщо перші підтримували утворення автономного уряду А. Бродія, то останні з радістю зустріли звістку про його повалення і призначення прем’єр-міністром А. Волошина – яскравого представника українського напряму в краї. Цим пояснюється різноманітність підходів до оцінки самого утворення Карпатської України та політики, яку проводив її уряд. Не залишилися осторонь українські організації країн Європи і Азії, «Допомогові комітети» Праги та Відня. Підтримка уряду Карпатської України проявилася в сотнях листів, які постійно надходили на адресу А.Волошина. Їх автори висловлювали бажання працювати на благо молодої автономної країни, бути причетними до її розбудови.

ЧАСТИНА 4. 
НЕЗАЛЕЖНІСТЬ КАРПАТСЬКОЇ УКРАЇНИ

4.1. Суспільно-політична діяльність автономних урядів

Празький уряд постійно зволікав з виконанням своїх обіцянок, мотивуючи тим, що закарпатці, мовляв, ще не «дозріли» до самостійного життя. Перший етап автономії був реалізований тільки 8 жовтня 1938 року. Це була перемога всіх політичних сил краю, як русофільського, так і українського напрямів, які протягом всього міжвоєнного періоду активно боролися за автономні права. Кінець вересня 1938 року слід розцінювати як вирішальний момент у взаємовідносинах вищеназваних напрямків. Необхідно відзначити, що ще 2 вересня 1938 року представники русофілів і народовців підписали декларацію, на яку чехословацький уряд не відреагував. Вимоги, які оголосив Е. Бачинський, передбачали приєднання Пряшівщини до Підкарпатської Русі, надання фінансової допомоги верховинським округам і персональну заміну представників в урядових установах.
21 вересня 1938 року в Празі відбулися переговори, в яких взяли участь Е. Бачинський, І. П’єщак, П. Коссей, С. Фенцик, А. Бродій, Ю. Фелдешій, П. Жидовський, Ю. Ревай. Всі вони були депутатами Чехословацького парламенту. Тоді ж Закарпаття відвідала делегація американських русинів у складі І. Попа, І. Янчишина і О. Геровського, яка «мала допомогти парламентарним представникам обох груп вирішувати актуальні політичні проблеми регіону. Делегація, однак, не представляла Американських Русинів греко-католиків, які становили більшість русинів в США». Саме тому ця делегація не виконала поставлених на неї завдань.
На початку жовтня 1938 року переговори між представниками двох напрямків були відновлені з метою створення автономного уряду Підкарпатської Русі. На засіданні 7 жовтня 1938 року була прийнята постанова про те, що членами уряду можуть бути тільки депутати празького парламенту й сенату. Необхідно погодитися з твердженням В. Шандора, що це було зроблено «з розрахунком забезпечення успіху в уряді, бо москвофіли переживали». Того ж дня представники русофільського блоку запропонували проект децентралізації державної і виконавчої влади, який складався із восьми пунктів. 8 жовтня в Ужгороді була створена Національна Рада Підкарпатської Русі, до якої ввійшли Й. Камінський, В. Гомічков, М. Демко (Центральна Руська Народна Рада), А. Волошин, Ю. Бращайко, Д. Німчук (Перша Українська Народна Рада), А. Бродій, Ю. Фелдешій (Автономно-Землеробський Союз), Е. Бачинський, П. Коссей (Республіканська Землеробська партія), С. Фенцик (Руська Національно-Автономна партія), Ю. Ревай (Соціал-Демократична партія), І. П’єщак (Автономно-Землеробський Союз Пряшівщини), П. Жидовський (Республіканська Землеробська партія Пряшівщини). Отже, до складу Національної Ради Підкарпатської Русі ввійшли представники всіх основних політичних сил краю.
На першому засіданні Ради був прийнятий Меморандум, який закінчувався вимогою негайно прийняти закон про Підкарпатську Русь. 8 жовтня 1938 року прем’єр-міністр Чехословаччини Я. Сирови звільнив з посади губернатора краю К. Грабаря і призначив І. Парканія. Останній в черговий раз наголосив на головних вимогах Національної Ради Підкарпатської Русі. Тим часом представники двох напрямів обговорювали кандидатури на посади міністрів Підкарпатської Русі. Ю. Ревай запропонував запросити по троє членів з обох рад. Пропозицію прийняли. Українську делегацію очолив А. Волошин, москвофільську – Й. Камінський.
Аналогічні суспільно-політичні процеси відбувались у Словаччині. 6 жовтня 1938 року лідери Словаччини зібралися в Жиліні і вимагали автономних прав. 7 жовтня 1938 року прем’єр-міністр Я. Сирови задовільнив їх прохання і Й. Тісо був призначений прем’єр-міністром Словаччини. Необхідно наголосити, що Я. Сирови, згідно 60 параграфу Конституції Чехословаччини, був повірений виконувати під час відсутності Е. Бенеша (емігрував 5 жовтня 1938 р. – Авт.) президентські функції.
11 жовтня 1938 року сформувався перший автономний уряд Підкарпатської Русі, який очолив Андрій Бродій – лідер русофільського напряму в краї. Міністрами були призначені Е. Бачинський і Ю. Ревай. Слідом за ними міністерську посаду зайняв С. Фенцик, а А. Волошин та І. П’єщак стали державними секретарями. До першого автономного уряду ввійшло четверо представників русофільського і двоє – українського напряму. Необхідно погодитися з думкою сучасних дослідників, що співвідношення два до одного на користь представників русофільства, реально відображало співвідношення між двома головними політичними силами в регіоні.
Призначення А. Бродія прем’єр-міністром теж не стало несподіванкою, бо очолюваний ним напрям займав домінуюче становище в суспільно-політичному житті Закарпаття протягом всього міжвоєнного періоду. Необхідно також констатувати, що Автономно-Землеробський Союз (далі – АЗС), очолюваний А. Бродієм, від початку свого утворення в 1923 році, постійно на перший план висував головне політичне завдання – здобуття автономії, що було чітко зафіксовано як в програмі, так і в назві партії. У своїй статті «Ми, автономісти, будуємо нову вільну автономну Підкарпатську Русь», опублікованій у 1935 році, А. Бродій писав: «Коротко скажу чого ми, автономісти, хочемо і за що боремось: Підкарпатська Русь в її етнографічних кордонах від Попраду до Тиси, як вказано в Сен-Жерменському мирному договорі і Конституції Чехословацької Республіки... Повинні ми знати те, що жити і утриматись в великій сім’ї народів вдасться нам тільки так, якщо в нашому краї, на своїй рідній землі володіти і господарювати будемо ми самі. За це ми боремось до цього дня. Сьогодні влада на нашій землі знаходиться не в наших руках, і ми бачимо і відчуваємо те, що наслідки нашої праці ми зберегти для себе не можемо. Тому ми боремось за автономію. Кожний знає, вже і відчуваєте, що так, як до цих пір було, далі бути не може ні по Божому, ні по-людському, ні по природньому праву».
А. Бродій користувався авторитетом навіть серед частини виключно українського населення гірських районів. Синевирський священик (округ Волове) Ф. Горват в листі до власника «руської» друкарні Ю. Фелдешія захоплено писав про виступ Бродія у своєму рідному селі: «Наш народ, будучи довольно насищен пустими обіцянками, а притом воодушевленний річчю депутата пана Андрея Бродія у нашом селе, до того взволновался, что на днях заявили публично на собранію соц. дем. посланця Ф. Ревая: «Ми уже жадних чеських партій не требуємо, ай будеме ся держати автономно-земледельческого союза».
Автономний уряд А. Бродія провів три засідання (15, 18, 22– 23 жовтня 1938 р.). На першому засіданні 15 жовтня 1938 року були розглянуті і затверджені основні органи управління, які складалися із 9 міністерств, було констатовано, що в жовтні 1938 року на Підкарпатську Русь завезено із Румунії 170 вагонів кукурудзи. На другому засіданні С. Фенцик прозвітувався про пророблену роботу під час переговорів по встановленню кордону із Словаччиною, а Ю. Ревай зробив доповідь про заборону вивозу державного і приватного майна з території краю. Обговорювалися також питання надання амністії, співробітництва з Німеччиною тощо. В центрі уваги третього засідання була внутрішньополітична ситуація в Закарпатті, зокрема, обговорювалося питання про розумне відреагування на угорський ультиматум щодо південних територій краю.
З ініціативи А. Бродія була створена комісія, до якої ввійшли відомі закарпатські вчені П. Сова, Г. Геровський, М. Кондратович, М. Бескид та І. Панькевич, перед якими ставилося завдання науково довести, що Закарпаття – русинська земля і цим самим «парировать мадьярские требования». 23 жовтня 1938 року відбулося продовження третього засідання уряду А. Бродія, на якому прийняли рішення: «Область руських на півдні Карпат, відзначена мирними договорами як автономна одиниця, становить одне невіддільне ціле, частини якого міцно зв’язані як тисячолітньою історією, так і тисячолітніми економічними умовами і братерським співжиттям її корінного автохтонного населення... Цілість і невіддільність цієї області визнали також і великі союзні і співдружні держави в міжнародних і мирних договорах, змінити політичне становище і приналежність якої вважаємо можливим тільки в її цілості без відторгнення її південної частини від північної і навпаки, можна виключно тільки на основі права самовизначення всього корінного автохтонного населення по демократичним принципам: всенародним голосуванням». 22 жовтня 1938 року кореспондент львівської газети «Діло» – органу УНДО Галичини – Р. Голіян взяв інтерв’ю у А. Бродія. 
А. Бродій і керівництво АЗС вели подвійну гру, орієнтуючись на Угорщину, що викликало незадоволення представників українського напряму. Газета «Нова свобода» звинувачувала А. Бродія у сприянні антиукраїнським виступам. Прем’єр-міністр запевняв, що провокації будуть припинені, однак вони продовжувались. Мали місце випадки застосування сили.
Досить швидко з’ясувалося, що А. Бродій вже тривалий час працював на Угорщину під кличкою «Берталон». Чехословацька контррозвідка уважно слідкувала за діяльністю А. Бродія. Начальник Президії поліцейського управління в Ужгороді Герр ще 4 січня 1933 року доповідав Президії крайового управління Підкарпатської Русі, що «редактор Бродій має великі зв’язки з закордоном.., він постійно зустрічається з представниками угорських опозиційних сил в Ужгороді». 17 жовтня 1938 року Ю. Ревай попередив міністра закордонних справ ЧСР Ф.Хвалковського про зв’язки А. Бродія з Угорщиною. Внаслідок цього празький уряд заборонив йому виїзд в Будапешт для переговорів з Угорщиною. Міністр внутрішніх справ ЧСР Я. Черний твердив, що відомості з нарад міністерської ради потрапляють до угорського посольства в Празі. Чехословацький уряд звинуватив А. Бродія в порушенні «Закону про охорону республіки» і його заарештували. 26 жовтня 1938 року Бюлетень Пресової Служби Карпатської України повідомляв, що «у Бродія найшли мапу Карпатської України, на якій він сам розділив половину мадярам, а половину полякам та багато грошей».
Необхідно погодитися з твердженням сучасного словацького вченого І. Ваната, що «у передмюнхенській Чехо-Словаччині політичний русинізм став родючим грунтом іредентських автономістичних політичних партій Бродія і Фенцика, які діставали підтримку з Угорщини і Польщі». Дослідник вважає, що на представників русофільського напряму після окупації краю Угорщиною опирався гортіївський режим. Доказом такого твердження є той факт, що після окупації краю угорськими військами, А. Бродій представляв Закарпаття в угорському парламенті. Фінансування його угорським урядом підтверджується опублікованими 1959 року в Будапешті документами. На запитання слідчого НКВС 13 січня 1945 року, «що Ви одержали від угорського уряду за своє співробітництво з ними?», А. Бродій відповів: «...Я одержував заробітну плату депутата парламенту – 1500 пенге, міністерську пенсію 1369 пенге в місяць». Відставка і арешт А. Бродія викликали протести з боку його прихильників, які переросли у масові демонстрації. Що стосується соратника А. Бродія С. Фенцика, то йому вдалося втекти в розміщене неподалік польське посольство, а потім переїхати до Угорщини.
Таким чином, Андрій Бродій, як і весь очолюваний ним напрямок, пройшов своєрідну еволюцію. Впродовж 1920 – 30-х років він був прогресивним явищем в суспільно-політичному житті краю, бо відображав прагнення народу до рівності в складі Чехословаччини. Починаючи з кінця 1930-х років, він займав чітку проугорську орієнтацію, хоча його лідери продовжували публічно виступати за єдність Чехословаччини.
Після арешту А. Бродія новим прем’єр-міністром чехословацький уряд призначив А. Волошина – лідера українського напряму в краї. Він у присутності міністра Е. Бачинського, чеського генерала О.Сватека і віце-губернатора краю О. Бескида склав присягу на вірність Чехословацькій республіці. У виголошеній 26 жовтня 1938 року промові А. Волошин заявив, що забезпечить «народам Підкарпатської Русі їх культурні, національні та господарські здобутки... без різниці національної та релігійної». 27 жовтня 1938 року в газеті «Нова свобода» було опубліковано звернення Української Народної Ради «До всіх українців по цілому світі! До всіх українських партій, організацій, груп, товариств в Галичині, Буковині, Бесарабії, Наддніпрянській Україні, Канаді, Сполучених Державах Америки і взагалі до українців, де б вони не проживали», яке свідчило про чітку українську спрямованість уряду А. Волошина: «Ми віримо, – говорилося у зверненні, – що великий 50-мільйоновий український народ підійме й надалі своє велике слово і не допустить, щоб наші віковічні вороги, накладали на нас пута, знов садили нас в тюрми». Це звернення було розцінене українцями, зокрема в Галичині, як заклик до допомоги. Почалися масові демонстрації у Львові, Станіславі, Коломиї. Були зафіксовані перші нелегальні переходи кордону.
А. Волошин сформував новий уряд виключно з представників українського напряму. Виняток становив Е. Бачинський. Це викликало велике незадоволення серед представників протилежного напряму як у краї, так і за його межами. Секретар АЗС в Пряшеві В. Данча у листі до А. Волошина висловив сумнів про можливість спільних дій двох напрямів. Відповідь Волошина була однозначною: «Ми хочемо в згоді жити й з тими людьми – членами нашого роду, що голосять себе до руського табору, коли вони думають це щиро, значить, коли вони почувають себе щирими слов’янами. Але з людьми, що під покришкою русскости хотять прилучити нас до Мадярщини й агітують за тим приключенням явно, або через так зв. плебісцит, не хочемо мати нічого спільного». А. Волошин закликав до співробітництва представників русофільства, але його заклик мав декларативний зміст. Не маючи своїх людей у складі уряду, русофіли на запропоноване співробітництво не погодились. Вважаємо, що повне відвернення А. Волошина на практиці від такого масового напряму, яким був русофільський, було неоправданим і помилковим. Замість того, щоб прийняти компромісне рішення, прем’єр-міністр посилив проти себе опозицію.
Уже з перших днів свого прем’єрства А. Волошин почав орієнтуватися на Німеччину, сподіваючись на її покровительство. Станом на 13 лютого 1939 року німецька національна меншість в краї становила 8714, або 1,60% населення. А. Волошин все робив для того, щоб німецьке населення не відчувало ніяких проблем. Він навіть видав розпорядження, згідно з яким «всім громадянам німецької народності без огляду на їх державну приналежність дозволено організуватися в «Німецькій партії» по засадам національно-соціялістичним й організувати всі у цій партії звиклі партійні органи, якож і носити відзнаки і прапори з гаковим хрестом». Інженер Е. Ольдофреді, як представник німецької національної меншини, 27 січня 1939 року був включений до списку майбутніх депутатів українського парламенту Закарпаття.
Уряд Карпатської України робив усе для того, щоб відносини між українцями і чехами, які проживали в краї, залишалися добросусідськими. Перед Міністерством внутрішніх справ Карпатської України А. Волошин поставив завдання, «щоби у найкоротшому часі між українським народом і чеським урядництвом настали знову нормальні, приятельські відносини». Відзначимо, що їх значно погіршила античеська пропаганда проугорської «п’ятої колони» в краї, про що мова йтиме нижче. Призначаючи А. Волошина прем’єр-міністром, чехословацький уряд покладав на нього великі надії, як на поміркованого політичного діяча, сподіваючись на його нейтралітет у внутрішній політичній боротьбі, яка не припинялася в краї. А. Волошин добре це усвідомлював, коли закликав місцеве населення виконувати «правильно свої повинності в межах Чехословацької Республіки». Навіть у наказі про запровадження в краї української мови, пропонувалося також поміщати написи чеською або словацькою мовами. Отже, призначення А. Волошина прем’єр-міністром не привело до радикальних змін в українсько-чеських відносинах.
Станом на лютий 1939 року в краї проживало 8,5 тисяч чеських чиновників (разом із сім’ями – 15 тисяч). Необхідно погодитися з сучасними дослідниками, що переважна більшість із них «вороже ставились до влади А. Волошина і всього українського», боячись процесів українізації. Члени Української національної ради у Великій Копані скаржилися А. Волошину на місцевого коменданта жандармерії Й. Кріжа, який «робить великі неприємності в нашім селі, агітовав і ще є і днесь підбурює населення проти одної кандидатської листи». На вимогу жителів В. Копані покинути село, Й. Кріж відповідав: «Я пуйду з Копанє, але єще мусім забіт двадцят неб тщіцет українцу». В с. Довге весь «склад учительства є ворожий українській нації». В. Гренджа-Донський писав, що «чехи, не тільки що на кожному кроці провадять саботажі, але навіть відкрито агітують. Комендант жандармерії в Буштині відкрито говорить, що з приходом українського уряду буде населенню гірше». Жителі с. Білки скаржилися А. Волошину на місцевого коменданта жандармерії Богача, який «є запеклим чеським шовіністом, що все ворожо ставився і ще й нині ставиться до української справи». Автори скарги звинувачували Богача в провокативних діях: «...Хтось болотом обкидав чеський надпис на бувшій чеській захоронці, де тепер находиться управа... Болотом були обкидані і вік на канцелярії управи. Пан комендант скоро по обкиданню болотом надпису появився в касарні Січи і заявив, що цей вчинок зробили січовики... Підозріваємо, що це було навмисно приготовано, щоб нас випровокувати і очернити, що ми виступаємо проти чехів».
Отже, переважна більшість чеських чиновників вороже відносилась до українського уряду, що справляло негативний вплив на розвиток українсько-чеських взаємин. Однак, необхідно відзначити, що нерідко ініціаторами античеських заходів виступали також січовики. Юрист М. Бандусяк у зверненні до слідчої комісії Президії УЦНР писав, що особистий секретар А. Волошина І. Рогач «закликав січовиків розбивати вікна.., зривати чеські прапори. Внаслідок такої вихови січовики билися з вояками і поліцією». Виступи І. Рогача послужили сигналом до дій. Житель с. Колочава М. Шимоня розповідав, як місцеві січовики у спілці з галичанами, скинули чехословацький прапор і замінили його українським. Інцидент був з’ясований мирним шляхом. Інший активний учасник подій 1938 – 1939 років Й. Сарвадій писав про античеські дії окружного начальника в Рахові Солом’яного, який наказав до 21 березня 1939 року замінити чеські надписи українськими. «Місцева команда Січі, – писав Й. Сарвадій, – однієї ночі самочинно позривала чужомовні надписи, що спричинило непорозуміння з урядом. Цей почин д-р Фрищин прилюдно зганив, – січовики втручаються у не свої справи. Коли д-р Фрищин був у міністерстві шкільництва в Хусті, запрошено його до Головної Команди Січі, де накинули йому на голову коц й побили так, що навіть ребра поломили».
З вищесказаного випливає, що конфронтацію у чесько-українські стосунки вносили обидві сторони. Чехи не сприймали українську владу та її рішення, а українці намагалися позбутися «опіки», нерідко використовуючи для цього різні методи, іноді такі, які суперечили чехословацькій конституції. Уряд А. Волошина не завжди мав змогу контролювати політичну ситуацію в краї. Українсько-чеські відносини різко загострилися після призначення чеського генерала Л.Прхали третім міністром Карпатської України. Уряд А. Волошина розцінив це рішення чеської влади, як втручання у внутрішні справи автономної держави. 20 січня 1939 року А. Волошин у листі до Л. Прхали писав: «Це нарушення автономних прав К.У. (П.Р.) викликало велике обурення між карпато-українським населенням. Свідчать про це стихія демонстрацій, які дуже згіршили дотепер на загал добрі відносини між карпато-українським населенням і чеським урядництвом К.У. ...Співпраця з Вами у правительстві К.У. (П.Р.) за тих обставин є неможливою».
Демонстрації проти призначення Л. Прхали українським міністром в багатьох населених пунктах вилилися у масові акції протесту. Жителі с. Вучкового вислали на ім’я УЦНР «Маніфест про життя, або смерть», в якому вимагали відкликання Л. Прхали, а також звільнення із службових посад всіх чехів. Надійшов протест із с. Торунь: «Раз здобутої волі ціною нашої крови чехам не дамо. Лише по наших трупах нас всіх чехи можуть посягнути на нашу волю». Негайного відкликання міністра-чеха вимагали жителі Колочави, Річки, Великого Студеного та інших закарпатських гірських сіл. Необхідно відзначити, що окремі представники уряду роз’їжджали по селах і закликали народні маси до актів протесту проти призначення Л. Прхали українським міністром. 5 лютого 1939 року чеським капітаном Новосадом був заарештований Кость Ліневич «за спробу агітувати в Доманинцях. Звинувачений в розповсюдженні листівок проти Прхали». Справа закінчилася компромісно: Л. Прхала виконував обов’язки міністра транспорту.

4.2. Соціально-економічний розвиток

Вирішення соціально-економічних проблем в 1938 – 1939 роки, коли Закарпаття здобуло автономні права, стало вимогою часу. Однак сам факт надання краю чехословацьким урядом автономії зовсім не означав, що його господарство розвиватиметься тепер самостійно. За двадцять років входження краю до складу Чехословаччини, його економіка тісно пов’язана з економікою інших земель федерації. А тому важко погодитися з твердженням урядової газети «Нова свобода», що «розбудова Закарпаття повинна бути розглянута в комплексі економічних питань цілої України. Про це могла йти мова тільки в перспективі.
23 грудня 1938 року була утворена при чехословацькому уряді Державна Господарська Рада (далі – ДГР), як дорадчий орган уряду ЧСР для справ господарських, соціальних і фінансових. ДГР мала 65 членів, які були обрані на три роки. В. Шандор писав: «Чехи мали 45 членів, словаки – 15, а українці – 5, а саме В. Тегзе, С. Клочурак, Л. Романюк, М. Бабота і В. Шандор. Головою ДГР первісно був д-р Годач, якого початком січня 1939 року замінив Ян Батя. Обов’язок репрезентувати Карпатську Україну та старатися здобувати потрібні кредити для Карпатської України в ДГР доручено В. Шандору».
Чимало проблем виникло перед урядом під час складання бюджету Карпатської України в лютому 1939 року Голова Українського національного об’єднання (далі – УНО Ф. Ревай змушений був визнати, що у «бюджеті виявляються недобори», які «мають покриватися із спільного бюджету». Загальнодержавний бюджет федеративної ЧСР на 1939 рік визначався в сумі 3 млрд. 190 млн. кч., а бюджет окремих частин федерації: чеський – 5 млрд. 900 млн. кч., словацький – 2 млрд. 370 млн. кч., український – 550 млн. кч. Зобов’язання окремих федеративних територій до центрального державного бюджету становили: Чехія – 70%, Словаччина – 24%, Карпатська Україна – 26%. «У цій початковій стадії, – пригадував В. Шандор, – Карпатська Україна фінансово не була самостійною, тому була відказана на допомогу Чехії. Завдяки Янові Баті, його розумінню проблем федерації та вагомості проблеми державності України і для чеського народу, Карпатська Україна дістала потрібні кредити від чехів».
Уряд Карпатської України у такому стані речей звинувачував Прагу, а закарпатським фінансовим фахівцям було доручено встановити суму грошей, які продовжують надходити до спільної скарбниці в Празі. За підрахунками В. Гренджі-Донського, який мав досвід роботи в Підкарпатському банку, «всі прибутки карпато-українського господарства не виносять ані ста мільйонів, тоді, коли видатки перевищують триста мільйонів корон». Гренджа-Донський вбачав вихід із складного становища у переході на стару систему збирання податків і скорочення персоналу урядників. Його пропозиція «знизити самим собі платні на половину, не тримати жодних високих платень», була прикладом самопожертви, але не могла бути підтримана широкими верствами населення.
Соціально-економічне становище Закарпаття особливо погіршилося після того, як в ході Віденського арбітражу 2 листопада 1938 року від краю були відібрані і передані Угорщині міста Ужгород, Мукачево, Берегово з прилеглими до них районами. Основним багатством краю залишався ліс. За даними статистики у 1937 році було вирубано різного дерева в Закарпатті 86243000 м3 вартістю 25847000 кч., а в Словаччині відповідно 95069000 м3 і 30044000 кч. Статистичні дані за 1938 р.: у Закарпатті вирубано 133811000 м3 вартістю 34683000 кч., а в Словаччині 154557000 м3 вартістю 41862000 кч. За статистичними даними на січень 1939 року на території краю нараховувалося 336617 га державних, 185324 га приватномаєткових, 64449 га урбаріальних, 2188 га церковних, 17313 га селянських лісів. Промисловий вік лісу на цей час складав 62 роки, а ліси, вік яких перевищував 100 років, складали 29,7%. В лісовому господарстві працювала значна частина населення краю. «Частина населення працює при вирубуванні дерева, – писала «Нова свобода», – а другі при маніпуляції на складах, наложуванні на вагони, плавленні тощо».
Ліси займали більше половини площі, а точніше «біля 55% цілого простору в нових кордонах. Щорічний приріст дерева цих лісів оцінюється в 2000000 куб. метрів, але х того лише біля 30% дерева придатного для оброблювання, а 70% на паливо. Ліси забирають лише 8% усієї кількості робочих рук – приблизно 8 робочих днів на 1 га щорічно, тому їх соціальне значення в порівнянні з їх площею дуже мале». На Закарпатті переважали букові породи дерева. К. Подоляк у статті «Лісове господарство Карпатської України в числах» твердив: «Аж до теперішньої доби рахувалося, що перевага буку в нашій країні є великою невигодою. При порівняно малій ужиточності й відбуту букового дерева, та при великих запасах в інших землях, бук не був деревом великого попиту. На сьогодення справа стоїть так: запаси твердого дерева листових пород (головно буку) в більшості європейських держав вичерпані, а тому збільшився попит на бук. Карпатська Україна в міжнародних колах деревної та будівельної промисловості вважається бажаним об’єктом величезного запасу цінного твердого дерева. Нашій державі відкриваються перспективи, раціонально і конструктивно використати за добру ціну запаси дерева буку».
В листопаді 1938 року дирекцію державних лісів і маєтків було евакуйовано з Ужгороду до Буштина, а згодом до Перечина. Сюди входили перечинський, великоберезнянський та веречанський округи. Щорічно кошторис перечинської, буштинської та рахівської дирекцій лісів становив близько 80 – 90 млн.кч. На початку 1939 року на засіданні уряду стояло питання про створення єдинодержавної дирекції лісів у Буштині. Їй мало підлягати 30 лісових управ. Буштино перетворювалося у головний центр лісового господарства. Для своїх потреб його керівництво почало спорудження трьох будинків вартістю 80000 кч.
22 лютого 1939 року обговорювалося питання нової організації всіх державних лісів у Карпатській Україні, головним пунктом якого постало проведення націоналізації і реорганізації управи лісів. Після проведення реорганізації персонал скорочувався на 20%. Реформи в лісовому господарстві передбачали будівництво нових тартаків, фабрик по виробництву меблів, паперу. Ще одним завданням, яке виникло перед урядом, було врегулювання торговельних питань з частинами федерації, пошук нових ринків збуту. 11 грудня 1938 року Голова Української Національної Ради у Воловому Й. Дудикевич писав до Президії влади Карпатської України, що «більшу часть лісових маніпуляцій застановлено, а ціла торгівля деревом застановлена. Там перестали всі зарібки, які були джерелом доходів для тутешнього населення, а кадри безробітних з дня на день зростають». Й. Дудикевич застерігав уряд від вибуху народного невдоволення: «Ми вже пережили кризу 1932/33 років, зокрема, кризу торгівлі деревом і бачили на свої очі невдоволення широких мас населення, що стратили були спромогу виживляти себе і свої родини».
Розбудова лісового господарства потребувала інвестицій. Вони мали вкладатись у зміцнення промислових підприємств та на удосконалення комунікацій, необхідних для транспортування деревини. Такі транспортні середники були збудовані на ріках Карпатської України. На будівництві греблі в Богдані-Луги працювало 235 робітників. Ще раніше подібна гребля була споруджена на р. Теребля, що дало змогу сплавляти дерево водним шляхом.
Безперечно, сплав лісу водним шляхом був вигіднішим і дешевшим, аніж перевезення його машинами чи кіньми, однак мав і негативну сторону, бо при сплаві сильно руйнувались родючі прибережні грунти. Синевирський священик Ф. Горват скаржився в дирекцію лісної управи в Буштині, що під час спорудження греблі на Чорній ріці «заплавили водою болше чим 3 з половиною угров земель власности наших господарей». На думку Й. Дудикевича ріки щороку «спричинюють селянам мільйонові шкоди». У своїй статті «Як забезпечити власників прибережних піль при сплавлюванні дерева» Дудикевич запропонував вихід із проблеми: «…лиш той купець має право жадати дозволу на сплавлювання, який перед дотичним єднанням обезпечить береги, і то в такий спосіб, щоб нормально всяке пошкодження берегу було унеможливлене».
У січні 1939 року почалися великі роботи в державних лісах. Однак, безсніжна зима ускладнювала вивіз дерева. Так, приміром, у районі управи державних лісів Чорна Вища, Чорна Нижча, Німецька Мокра й Брустури вирубали щороку біля 80 – 100 тисяч кубічних метрів м’якого дерева і 10 – 15 тисяч твердого. Отже, ситуація, що склалася у лісовому господарстві, поступово стабілізувалась. Лише мізерна кількість лісів відійшла до Угорщини в результаті Віденського арбітражу. Ужгород постійно відчував нестачу палива.
Прибутковою галуззю промисловості стало добування «білого золота» – солі. Щорічно в солотвинських копальнях видобувалось 174 тис. тонн солі вартістю 56 млн. чеських крон. «Кожен знає, – писала «Нова свобода», – що солі із солотвинських копалень вистачало для цілої Чехословаччини, отже для 15 мільйонів мешканців». У солекопальнях працювало близько 800 робітників і службовців. Але і в цій галузі господарства Карпатської України були свої проблеми, зокрема «комунікаційні труднощі стяжують експорт нашої солі до других частин федерації». Ужгород постійно відчував брак солі, від чого її ціна була досить висока. Так, 1 кг солі в місті коштував 3 кч.
Значною підмогою у вирішенні проблеми зайнятості трудового населення були, звичайно, підприємства хімічної промисловості. До речі, на території Карпатської України існувало кілька великих фабрик хімічного виробництва – «Бантлін» в Перечині (210 робітників), «Сольва» в Сваляві (700 робітників), «Клотільда» у В. Бичкові (400 робітників), «Вулкан» у Чинадієві по виробництву сірників (100 робітників), у Кобилецькій Поляні по виробництву металу (200 робітників), парові пили в Тячеві «Вігорлат» (150 робітників), в Богдані «Падрус» (100 робітників), на різних фабриках фірми «Латориця» у Сваляві, Чинадієві, Серенчівцях, Фрід’єшові працювало біля 2 тис. чоловік.
Власником фірми «Сольва» була «на 90% Чеська банка Уніон в Празі, а на 10% – фірма «Латориця» в Сваляві. Фірма «Сольва» перенесе свою централю із Праги до Сваляви, але це тільки станеться в місяці березні по Загальних зборах Акційної Спілки» – повідомляв уряд М. Різдорфер. Цікавим у цьому аспекті видається статистичний матеріал про національний склад урядників і робітників фірми «Сольва» станом на 1 грудня 1938 року: «Стан урядничий: жиди – 42%, німці – 25%, чехи – 21%, мадяри – 10%, українці – 0%; Стан підурядників і майстрів: жиди – 16%, німці – 10%, чехи – 11%, мадяри – 35%, українці – 22%, хорвати – 4%, поляки – 2%; Стан робітників в хімічній фабриці: українці – 65%, чехи – 2%, словаки – 9%, хорвати – 2%, німці – 9%, мадяри – 10%, поляки – 1%, жиди – 4%; Стан робітників у пилі: українці – 67%, чехи – 1%, словаки – 10%, хорвати – 0,5%, німці – 1%, мадяри – 5%, поляки – 0,5%, жиди – 4%; Стан робітників у лісових маніпуляціях і залізниці: українці – 82%, словаки – 2%, німці – 5%, мадяри – 6%, жиди – 5%».
Із вищенаведеного цифрового матеріалу видно, що всі керівні посади належали євреям та іноземцям, а серед урядників «Сольви» не було жодного українця. Проте, вони значно переважали у важких і шкідливих для здоров’я галузях.
Уряд Карпатської України вів постійні консультації з представниками іноземних представництв про експорт своїх товарів. Так, зокрема, йшлося про експорт сірників до Великобританії. Однак виявилося, що чинадіївська фірма «Вулкан» була зв’язана «партельовою умовою до 31 грудня 1947 р.» і до цього часу не мала права експортувати свою продукцію у будь-яку країну. 19 січня дирекція фірми «Батя» в Зліні «подала міністерству народної оборони в Празі прохання про дозвіл на вивласнення потрібної земельної площі катастру громади Пасіка та Свалява для видобування великого промислового об’єкту». Частину потрібних земель фірмі «Батя» вирішила віддати фірма «Латориця». Окружний начальник повідомляв міністерство господарських справ Карпатської України 20 січня 1939 року, що «уже днесь 50% власників землі добровільно передають свої землі фірмі «Батя». Однак, запланований промисловий об’єкт, внаслідок політичних баталій, не розпочинали будувати.
Певні позитивні зрушення відбулися у харчовій промисловості. В лютому 1939 року столицю Карпатської України відвідали представники великого промислового концерну «Густав Саш» з Відня. Вони запропонували побудувати на Закарпатті три свої фабрики. Дві фабрики по переробці овочів планувалось спорудити в околицях Буштина, або Тячева, а фабрику по переробці м’яса – неподалік від Хусту. Акцентувалось на тому, що «передминулого року вивезено з самого Тячева на 5000 вагонів яблук до цілого світу», а з побудовою фабрики «…сотки наших робітників з Тячівщини будуть мати постійну роботу». З огляду на це «Нова свобода» оптимістично писала: «Господарське життя в Карпатській Україні зачинає рухатись і є надія, що вже цього року буде тут збудовано декілька нових фабрик».
У Закарпатті діяло 20 фабрик по виробництву спирту, однак після Віденського арбітражу і ця галузь харчової промисловості зазнала значних втрат. Якщо виробництво вина (в гектолітрах) в старих межах становило 123473, 68, то в нових кордонах воно скоротилось до 27809, 74, втрати становили 85663, 95. «Із півтреті мільйона овочевих дерев, – писав В.Гренджа-Донський, – лишилось нам після передачі мадярських околиць 2.016.902 дерев, в тому півмільйона сливок і майже мільйон яблунь. Збір винограду мали ми двісті тисяч квінталів, осталось нецілих п’ятдесят чотири».
В Підгорянах діяла одна на весь край пивоварня. Тут працювало біля 120 робітників. В пивоварській продукції Карпатська Україна не мала втрат. Згідно з повідомленням «Нової свободи» про розвиток пивоваріння, статистичні дані виглядають таким чином: «5.600 – цілкова спроможність продукції (у квінталах); 4.460 – спотребування ячменю для продукції солоду (у квінталах); 3.224 – продукція солоду (у квінталах); 70.000 – річний виріб продукції пива (в гектолітрах); 3.995 – зужитковання солоду (у квінталах); 75 – зужитковання хмелю (у квінталах)».
Але у найгіршому стані знаходилися транспорт і зв’язок Карпатської України. Без цих артерій господарське життя країни було неможливе. «Нова свобода» повідомляла, що в районі державних залізниць в Хусті є 365255 м нормальнорозходових (ширококолійних – Авт.) і 101486 узкорозходових колій. Щодня їздить приблизно 60 особових і вантажних поїздів». Віденський арбітраж завдав непоправного удару по закарпатських залізницях. «Країна порвана, пошарпана, перервана і головна залізнична лінія поздовж країни зі заходу на схід. Залишилися тільки лінії поперечні, але вони не були ніяк сполучені. В залізничному транспорті становище катастрофальне. З Перечина до Севлюша залізницею не доберешся, хіба що автомашиною, чи возом або пішки. Виглядає так, що це навмисне відірвані найбагатші врожайні райони, великі центри торгівлі і сякого-такого промислу». 9 грудня 1938 року В. Гренджа-Донський записав у своєму щоденнику: «Відчуваємо брак залізниці… Один журналіст спитав, що будемо робити без залізниці? Будемо возити волами, як наші діди возили, але і тоді нашу державність не пустимо… Албанія взагалі не має залізниці (здається, тепер щось трохи будують), але за те живе державним життям».
Через втрату залізниць доводилося вирішувати транзитні поставки возовими (грунтовими) дорогами. Бюлетень Пресової Служби Карпатської України повідомляв, що станом на 10 листопада 1938 року «довжина карпато-українських шляхів є така: 1) державних шляхів – 484 км; 2) краєвих – 518; 3) залізничних сполучень – 6; віцінальних – 840». Висловлювалась надія, що «…цього року (1939 – Авт.) вибудується та добудується багато км шляхів нових», а «за кілька років буде ціла Карпатська Україна перекрещена сіткою добрих битих доріг». За даними уже згадуваної газети «Нова свобода», довжина автобусних ліній становила близько 390 км. Наприкінці січня 1939 року в Хусті відбулась нарада, на якій об’єдналися в єдиний уряд комунікацій виконавчі органи залізниці і пошт. Директором новоутвореного міністерства було призначено інженера Бородайкевича, який кілька років до цього працював у дирекції залізниць у Празі.
Вирішення питання транзиту українських поїздів через територію Угорщини було життєво необхідним і його потрібно було вирішити першочергово. В меморандумі Української Центральної Ради і Карпатської Січі в Королеві до Президії влади Карпатської України підкреслювалось, що «Королево над Тисою було вузлом залізної дороги і мало великий рух. Тепер внаслідок страти головної залізнодорожної лінії Прага – Ясіня, стається пустим і без жодного руху». Без залізниць не міг функціонувати й основний промисел краю – деревний. Німецький часопис в Братиславі «Гренцботе» надрукував статтю «Карпатська Україна під натиском», в якій описувалась ситуація, яка склалася на залізниці: «Народне господарство Карпатської України є залежним у великій мірі від правильного залізничного переїзду через Мадярщину. Одиночний залізничний шлях, що зв’язує ту країну зі заходом, веде по устійненні нових кордонів через мадярську територію і стоїть під мадярською контролею. Дорога через Польщу є від довшого часу перервана так, що проїзд через Мадярщину став життєвим питанням для Карпатської України».
Угорщина, згідно з рішенням Віденського арбітражу, була зобов’язана надати Карпатській Україні переїзд через її територію до 10 січня 1939 року. Однак, мукачівський угорсько-чеський інцидент на кордоні дав привід угорському урядові відкласти виконання договору. У лютому 1939 року в Хусті проходили переговори за участю Угорщини, Словаччини і Карпатської України. В першу чергу мова йшла про залізничні товарні тарифи. Угорці запропонували знижені від 15 до 5% тарифи на товари з Карпатської України. В першу чергу мова йшла про дерево, сіль, худобу і вугілля. Одночасно велися переговори з представниками федерації. На переговорах, що проходили 23 – 25 лютого 1939 року «були порушені справи персональні, спільний тариф, розділення залізничної каси, постачання рейок, порогів і іншого залізничного транспорту».
Частина залізниць пролягала через румунську територію. Так, з Хусту до Ясіня можна було проїхати поїздом тільки через територію Румунії. Пропонувалось будувати залізниці за межами Карпатської України, бо «без залізничних шляхів, які б вели лиш через нашу територію, ми довго не обійдемося». Починаючи з 9 лютого 1939 року почала діяти залізнична комунікація між Ужгородом і Ужком через Кам’яницю. Необхідно зауважити, що ці починання вимагали значних коштів. Проект бюджету залізничного шляху з Великих Лучок до Червеньова мав обійтися в 1.700.000 чеських крон.
В результаті угоди з Угорщиною із Ужанщини через Ужгород – Чоп – Севлюш до Хусту з початку березня 1939 року мав розпочатися постійний рух прямого поїзда. «Ужанщина буде мати сполучення на скорий поїзд Ясеня – Прага, через Перечин – Кам’яницю – Ужгород – Баночці – Легеня – Міха ломи – Костолани. На скорий потяг Ясеня – Прага переступлять подорожуючі з Ужанщини в Сланці», – повідомляла «Нова свобода». На початку березня 1939 року з угорським урядом було погоджено про транзитний переїзд другого поїзду по угорській території – Хуст – Прага. Угорська і українська сторони домовилися також про рух пасажирського поїзда Тересва – Костолани і міжнародного рейсу Будапешт – Мукачево – Лавочне – Львів.
Вирішувались справи і про рух поїздів всередині країни. В лютому 1939 року почала діяти залізнична комунікація Севлюш – Кушниця, а також сполучення Чинадієва і Севлюша через Батєво. Великі надії покладались на залізну дорогу Пряшів – Малий Березний – Свалява – Хуст, будівництво якої мало розпочатися весною 1939 року.
Не менша увага приділялась будівництву автомобільних доріг та налагодженню руху по них. Карпатська Україна мала взяти участь у будівництві автостради «Захід – Схід», початок якої планувалось на весну 1939 року. На цій більш як тисячокілометровій автостраді 175 кілометрів припадало на Закарпаття. Початок її був у Берліні, далі Дрезден – Цінвальд – Тепліц – Шенав – Терезин – Прага. Звідти через Ігнату – Злін – Філіна – Пряшів – Вранов – Гуменне – Снина до Ублі. Далі по території Карпатської України через Малий Березний – Поляну – Сваляву – Довге – Хуст – Тячів до румунського кордону. Будівництво дороги по території Закарпаття мало обійтися у 3,5 млрд.кч. Підготовчі роботи повинні були розпочатися у листопаді 1939 року.
У січні 1939 року уряд Карпатської України запланував будівництво комунікації Великі Лучки – Червеньово – Кайданово, а також Червеньово – Зняцево – Нове Давидково – Великі Лучки – Ракошино. Потребувала негайного будівництва дорога Гудливе – Сойми – Келечин. На ній постійно працювали місцеві жителі й члени Карпатської Січі, які щодня заробляли по 20 – 25 кч. Аналогічні заробітки були на будівництві лінії Липча – Свалява та Велика Копаня – Коропець, на яких працювало кілька тисяч робітників.
Найбільш відсталими були гірські райони країни, зокрема, села Волівського округу. 24 лютого 1939 року. Волівщину відвідав міністр внутрішніх справ і голова Господарської Ради Ю. Ревай. В приміщенні окружного уряду відбулася нарада, на якій «…була обговорена ціла низка найпекучіших питань Верховини». Одним із таких питань була проблема доріг в окрузі. Голова Української Національної Ради Волового Й. Дудикевич та її секретар М. Скира запропонували негайне будівництво «так званої північної магістралі на відтинку Лелечин – Пилипець – Границя», а також будівництво поперечної дороги Волове – Лозянське – Кушниця. На думку керівників Волівського округу, ця будова «мала б першорядне значення господарське, туристичне і мілітарне не лиш для волівського округа, але і цілого Підкарпаття. Ю. Ревай відвідав також гірські села – Лозянське і Прислоп. На той час у Лозянському проживало близько півтори тисячі чоловік. Сільська громада вирішила побудувати власними зусиллями і за власні кошти міст через р. Ріку. Для цього кожний житель села мусив працювати кілька днів на будівництві даремно – «піші робітники 5 днів, робітники з кіньми 3 – 4 дні». Будівництво моста мало обійтися в 40000 кч. Аналогічна ситуація була в Прислопі. Село було розділено на дві частини, а дороги, яка б з’єднувала їх не було. На будівництві дороги в Прислопі планувалося вкласти 45000 кч.
Уряд Карпатської України розраховував на те, що країна у найближчий час стане притягальною силою для туристів із західних держав. Він наївно вірив, що Карпатська Україна «могла би бути раєм для туристів». З приводу цього «Нова свобода» писала: «Крім того, через нашу країну вестиме одна з найгарніших гірських доріг в справі піднесення туристичного руху, то є бита дорога з Волосянки на Верецьки – Воловець – Лопушанка – Німецька Мокра – Околи – Ясіня. Однак, необхідно констатувати, що багато проектів залишилися тільки на папері. На їх проведення в життя не вистачало ні коштів, ні часу.
У віданні дирекції пошти Карпатської України знаходилося 66 поштових урядів із 510 службовцями. Після Віденського арбітражу до Угорщини відійшли 211 поштових службовців, а з втраченої території – 248. В. Гренджа-Донський писав, що «пошта все ще не наша, хоч вона є найважливішою… Пошмістри чехи, люди ворожо настроєні тільки те й роблять, що на кожному кроці саботують. Ви просто не можете заговорити з ким-небудь телефонічно, щоб не довідалась Прага». Ці зауваження відомого українського письменника підтверджуються архівними документами. Українська Національна Рада в Рокосові 1 листопада 1938 року просила міністерство пошти і телеграфу Карпатської України «замінити нотаря чеської народності (національності – Авт.), який занимає дві функції, нотарську і почту», а «на його місце почтове просимо вас назначити нашу дівчину… Марусю Барзул». Окружна Національна Рада в Хусті вимагала звільнити з роботи чеха Й. Сегмілера, який «ніяк не має охоти у нас урядувати, а до українців теж не з пошаною відноситься». І таких прикладів можна навести чимало.
Незважаючи на саботаж чеських чиновників, проводилася певна робота по відкриттю нових поштових урядів і до роботи в них залучалися українці. Найближчим часом намічалося відкрити поштові установи в Невицькім, Кольчині, Кривій та Колочаві. На лютий 1939 року було налагоджене телефонне сполучення із західними землями республіками. Тут були проведені 3 телефонні і 2 телеграфні лінії. «На лінії ці вжито 784 кілометрів дроту, – відмічала «Нова свобода», – ці праці коштували біля 1,5 мільйона крон». Ще в січні 1939 року між Угорщиною і Карпатською Україною було досягнуто згоди про відновлення телефонного сполучення на лініях Ужгород – Перечин, Ужгород – Хуст, Мукачево – Свалява, Дебрецен – Хуст.
Однією з невідкладних проблем, яку необхідно було вирішити найближчим часом була електрифікація. Територія Карпатської України була електрифікована лише частково. Навіть такі великі села, як Білки, Довге, Поляна, Неліпино, Руське Поле, Ракошино, Давидково, Вишній Коропець, Зняцево та ряд інших не мали електричного світла. Селам, які знаходилися далеко від електричних ліній, розраховувати на швидку електрифікацію не доводилось. Планувалось використати енергію води не тільки при сплаві лісу, але й для виробництва електроенергії. На річках Теребля і Ріка намічалось побудувати електростанцію. Використовуючи різницю висот, впустивши Тереблю через тунель в Ріку, «повстане такий спадистий водопад, якого нема в Європі, цей водопад, без вугілля, без дров, може поганяти таку електрарню, яка буде в силі освітлювати, крім нашого краю, пів Румунії, всю північну Мадярщину, а навіть Східну Словаччину». За розробку цього проекту взялися німецькі інженери, однак справа так і не зрушила з місця. В Хусті було організовано товариство «Карпатські електрарні», яке мало малі електростанції в Ясіні та Воловому. Завдяки цьому товариству почалася електрифікація сіл Довге, Дубове, Поляна, Неліпино, Голубине, Ракошино, Давидково. В 1939 році повинна була почати діяти електростанція в Оноківцях.
Велика увага приділялася розробці корисних копалин. Ще влітку 1932 року спеціалісти з Чехословаччини провели дослідження багатств Волівщини і видали брошуру з цього приводу. В 1938 – 1939 роках районний нотар з Волового Яромір Томачек запропонував знову повернутися до цієї проблеми. У своїй статті «Використання наростного багатства Волівщини», автор припускав, що «у волівській окрузі знайдуться дуже корисні джерела». «Для практичного використання зістають до диспозиції: цеглярська глина, вапняк та вапно, дорожний камінь, кремень..., а головно мінеральні джерела». Цегельна глина піддавалася аналізу в Празі і з’ясувалося, що найцінніші її поклади є в Синевирі та Воловому. Я. Томачек вбачав на цій основі відкриття нових промислів, зокрема, по виробництву скла, кераміки, будівельних матеріалів. Поклади вапняку, які знаходяться біля Голятина, могли б забезпечувати цілу округу цим матеріалом. Йшла мова про їх експорт за кордон.
Значна увага приділялася також мінеральним джерелам, які знаходяться у Воловому, Соймах, Вишньому Бистрому і Келечені. Робилися спроби піддати ці джерела хімічному аналізу. Поклади вапняку в районі Нересниця – Ганичі, як вважали фахівці, «при невідповідній розробці й примітивному способі випалювання, звичайно не можуть дати ані відповідної якості вапна, ані достатньої кількості». Тут же знаходилися і поклади сировини, придатної для виробництва цементу, який ввозився в Карпатську Україну із Словаччини. Економічна розбудова краю вимагала великої кількості вапняку й цементу, а випалювався вапняк дровами. Планувалось, що в майбутньому для виробництва цих необхідних для будівельної промисловості факторів буде використовуватися вугілля. У долині Тересви були виявлені поклади мармуру.
На кінець 1930-х років припадає активізація кооперативного руху в Карпатській Україні, розвивається торгівля. Закарпатські вчителі виступили ініціаторами створення кооперативів у селах Драгово і Березово. «Нова свобода» повідомляла 25 червня 1938 року, що «в Березові вже півроку існує заорганізована кооператива й вона дуже гарно розвивається. З початку треба було поборювати тяжкі перешкоди з боку торговців-конкурентів, але всі перешкоди були поборені й селянство зрозуміло велику перевагу кооперації. Золотарево може похвалитися тим, що вже другий рік має кооперативу. Має місячно понад 10000 корон обороту. Виникла кооператива в Крайникові».
«Важливим моментом у відновленні народної торгівлі, – писав невідомий автор статті «За розбудову торгівлі», – є поширення сітки тижневих базарів (торгів) по наших великих селах та збільшення числа вже існуючих місячних та річних торгів. Скільки наше селянство витрачає часу та енергії на те, щоб продати пару яєць, чи щось собі купити. Ідуть за 1215 км, а деколи й далі до тих купців, що мали б обслужити своїх клієнтів, що сидять в сусідньому селі на базарі. При розбудові такої торговельної системи, яка між іншим всюди практикується, наше селянство заощадить і час і гріш. Добрий тижневий базар, це прибуток для громадської каси й для місцевих господарів. Коротко: поширення тижневих базарів, увільнення приватної торгівлі, організація кооперативних підприємств на місцях, змінить сучасний неприродний стан і піднесе наше село не лиш економічно, але й культурно. Там, де є живий товарний обмін, там пульсує нове життя, там зростає добробут і цвіте культура. В цьому напрямі перспективи у нас дуже широкі й приваблюючі».
22 листопада 1938 року в Хусті відбувся річний торг. Згідно тогочасної статистики, на торг було приведено «368 волів, 671 коров, 168 бичків, 208 яловиць, 77 телят, 103 вівців та кіз, 409 вепрів, 110 поросят, 386 коней. З цього продано: 26 волів, 53 корови, 26 бичків, 22 яловиці, 10 телят, 12 овець і кіз, 107 свиней, 34 коні. Ціни були: 1 пару волів можна було купити за 1250 – 3000 корон, корову за 650 – 2300 корон, яловиці за 400 – 1200 корон, теля за 120 – 350 корон, вепря на заріз за 300 – 1150 корон, коня за 100 – 3500 корон, вівці за 20 – 120 корон. І після цього торгу ціни м’яса в Хусті зістались незмінні».
26 грудня 1938 року в Севлюші проходили збори членів Крайового Дружнього Союзу, які принесли перемогу кооперативній ідеї в Карпатській Україні. До президії Союзу були обрані: головою о.Бартоломей Балтович (Заріччя), членами: д-р Едмунд Бачинський, д-р Юлій Бращайко, Семен Медвідь (Тур’я Ремети), д-р Юрій Комаринський, окружний начальник, Іван Гнатенко (Білки), Михайло Боршош (Кальник), Василь Могіш (Скотарське), Микола Москаль (Колочава), Іван Ревай (Севлюш), Микола Мандрик, Іван Клемпуш (Ясіня). До надзірної ради ввійшли: Михайло Марущак (Великий Бичків), Іван Деак, управитель школи (Теребля), Дмитро Щадей (В.Студений), Іван Грига (В. Верецьки), Віго Бекерт (Білки) і Співак (Вишково).
Уряд Карпатської України доклав всіх зусиль для створення оптимальних умов для розвитку зовнішньої торгівлі. 23 січня 1939 року до Праги прибув референт Міністерства господарства в Хусті М. Бабота – ініціатор торговельних переговорів з урядами Німеччини і Угорщини. 25 січня М. Бабота і В. Шандор зустрілися з уповноваженим представником державного секретаря Німеччини Кеплера. «Ми щойно виходили на міжнародну торговельну арену й не були в стані зразу відповідати на великі вимоги, ставлені Німеччиною на спосіб «швидко, швидко» – пригадував В. Шандор. М. Бабота постійно тримав у курсі справи уряд А. Волошина. Так, 25 січня 1939 року він телефонував із Праги: «1) Скільки і якого дерева продасть Карпатська Україна Німеччині в рамках німецько-чехословацького торговельного договору в 1939 р.? 2) Скільки і я кого дерева Карпатська Україна зможе продати Німеччині понад Прагою приділений контингент? 3) Прийняти німецьку делегацію (лісовиків) «Форст Комісіон». 4) Чи дозволимо їм відкрити філію німецького банку в Братиславі під патронатом Дрезденського банку? 5) Заснувати німецько-українську торговельну спілку».
18 – 20 лютого в Празі проходила міжнародна конференція у справі заключення торговельного договору з Румунією. Делегацію Карпатської України очолював В.Шандор. Сторони зійшлися на тому, що Карпатській Україні необхідні 2500 вагонів кукурудзи, однак Румунія може поставити 1500. Українська делегація просила поставки 600 – 700 вагонів олійних рослин, а поставки бензину і нафти повинні були залишитися в попередній кількості. 24 лютого румунська делегація знову відвідала Прагу і підписала торговельний договір з Карпатською Україною. В. Шандор високо оцінив цю угоду. «Ми дістали від Румунії кукурудзу по дешевій ціні, ніж та, яку нам пропонувала Угорщина. Під час переговорів румунські представники звернули нашу увагу на те, що угорці відмовляли їх від заключення з нами торговельного договору, мовляв, у Карпатській Україні ведеться сильна українська пропаганда проти Румунії за Буковину». Вирішальну роль у налагодженні торговельних відносин з Німеччиною і Румунією відіграли члени Представництва Карпатської України в Празі В. Шандор, О. Матковський, В. Орелецький, Г. Статник, М. Рідлова, Й. Скала.
Отже, незважаючи на надання краю автономних прав, його економіка була тісно зв’язана з економікою інших земель федерації. В першу чергу це стосується промисловості Карпатської України. Відчутного удару по ній наніс Віденський арбітраж 2 листопада 1938 року, коли від краю відійшли до Угорщини найбільш розвинуті у промисловому відношенні райони країни. Найменших втрат зазнала харчова промисловість, зокрема, виноробство. Після рішень арбітражної комісії у Відні країна втратила майже всі залізничні комунікації, що, фактично, паралізувало інші галузі промисловості. На території краю діяли великі фабрики хімічної промисловості. Залучався іноземний капітал, зокрема, чеська фірма «Батя» і австрійський концерн «Густав Саш». Значна увага приділялася будівництву нових залізничних і автомобільних комунікацій, робилися кроки у напрямку покращення діяльності пошти, телефонних і телеграфних ліній. Уряд Карпатської України розробив цілу програму електрифікації країни. Розвивалася торгівля, як внутрішня, так і зовнішня, відкривалися кооперативи. Однак, більшість проектів не були втілені у життя через брак часу і коштів.
Офіційна статистика Чехословаччини ділила територію Закарпаття на дві продуктивні зони – підгір’я і верховину. До орної зони відносилися перечинський, великоберезнянський, свалявський, волівський, хустський, тячівський і рахівський округи, а до збіжжевої – всі решта округів. За підрахунками професора В. Доманицького «сільськогосподарські площі в пашному районі – біля 40%, у збіжжевому – біля 70%».
Після Віденського арбітражу від краю до Угорщини відійшли найбільш родючі землі півдня країни, що різко погіршило продовольчу ситуацію в Карпатській Україні. Необхідно відзначити, що Закарпаття ще до рішень арбітражної комісії відчувало продовольчу кризу. 20 жовтня 1938 року депутат чехословацького парламенту П. Коссей з його трибуни заявив, що «на Верховині велика нестача кукурудзи і що тільки той має кусень хліба, кому врожай надав на короткий час… кукурудзи і картоплі». Щось подібне читаємо в листі Ф. Горвата до І. Шмигала в Прагу: «…Дуже тяжко люди живуть, а я туй єсмь уже много годов священиком. І мені никто нич не платить жадну дань, ани єдну корону.., а я і не прошу, бо вижу что бідують». В. Гренджа-Донський, описуючи гірське село Майдан (Волівський округ), писав, що «Майдан – Богом і людьми забите село, бідне, поневолене нещасне… Українське населення живе по горбах, не живе, а животіє, бо верховинська земля по беріжках бідна, пісна, зродиться хіба овес і «булі» (картоплі)». Члени окружної Ради Нижнього Бистрого писали до Президії влади Карпатської України: «Наше село переживає тяжку господарську кризу… Люди не мають можливости заробити найменшого гроша». Бюлетень Пресової Служби Карпатської України повідомляв 9 березня 1939 року, що «в окрузі Волове господарська ситуація населення невідрадна». Про важку долю закарпатських селян писала газета «Нова свобода»: «…Найгірше селяни бідують там, де не є лісових або інших праць; тут селяни місяцями не мають де заробити кусник хліба. Одним із таких округів є Іршавщина. Тут місяцями немає майже ніякої праці, а села перелюднені безземельними селянами. Вони заробляють де-небудь декілька корон при працях земледільських, а особливо сезоною, їхня праця є жнива. А як цей іхній заробіток цього року (1938 р. – Авт.) виглядає? Господарів, які наймають на працю, є небагато, а робітників є надбуток (до місцевих прибули ще гуртки робітників з Верховини). Отже працюють вони за наділ, за кожний 19-ий й 20-й сніп. Це перевести на грошеву вартість, то такий робітник від ночі до ночі заробить 6 – 7 кч. денно.
Про важке становище закарпатських селян писав голова американської делегації в краї русофіл О. Геровський: «…Руські селяни жили в такій нужді, що її важко навіть описати. Там був вічний голод, вічне недоїдання. Там ми бачили молодих людей, яким було вже вісімнадцять років, з великими головами і малими тулубами, як у дванадцятирічних дітей, блідих і слабких. Коли ми їх питали, чому вони не ростуть, відповідь була завжди одна і та ж: як мені рости, коли я не бачу хліба? Коли ми їхали по Карпатській Русі, був місяць травень. До нового врожаю було ще далеко. Ми ходили по хатах і дивилися в комори. Ми просили людей показати нам, які в них запаси. У більшості випадків у них вже не було нічого крім невеличкої купки напівгнилого картофеля». Про відсталість сільського господарства говорив в інтерв’ю «Новій свободі» землевласник із Баранинців Й. Данко: «Загальна слаба в нас господарка. Слаба поміч господарям, хоч селянство уважається основою держави. Біда і тіснота виганяла колись наших людей за море. Многі й тепер пішли б, якби лише можна. Многі йшли б світ за очі! Сьогодні маєте на продаж повно отаких куцих господарств і в самих Баранинцях, що їхні власники радше хотіли їх позбутися й іти за простих робітників, бо надмірні податки нищать нас і не дають нам дихати. Біда, що на ті господарства нема купців».
Сільське господарство Карпатської України вимагало негайних реформ. 19 листопада 1938 року Українська Центральна Рада в Хусті видала «Маніфест до українського народу», в якому були накреслені головні пункти господарської програми уряду. На перший план висувались проведення земельної реформи, піднесення і розвиток хліборобства, піднесення тваринництва і молочарства». З наближенням весни у «Новій свободі» все частіше публікувалися статті, в яких головна увага приділялась посівним роботам, покращенню врожайності ґрунтів. «Першою нашою турботою є, щоб цієї весни орна земля не залишалася неосіяною, щоб орна і посівна площі не зменшилися, а навпаки – в порівнянні з минулим роком розширилися», – закликала газета. Багато земель, зокрема пасовища, майже не використовувалися у сільськогосподарських цілях, а тому «кожний господар, кожне село, кожний округ має стреміти до того, щоб цього року якнайбільше таких площ було розорано й обернено під культури кукурудзи, збіжжя, соняшника тощо.
Закарпатські фахівці пропонували різні варіанти виходу з кризи. Невідомий автор статті «Що необхідно зробити для поліпшення сільського господарства?», опублікованій у «Новій свободі», пропонував: «1) Передусім, слід спитати всіх наших інженерів агрономії, які охоча працювати над поліпшенням сільського господарства, призначити їх у окремих районах для плянової праці у тому напрямі. 2) Треба при допомозі їх належно дослідити – і то протягом якнайкоротшого часу – дійсний стан нашого сільського господарства для того, щоб на основі того дослідження можна було скласти для кожного села, чи катастру, відповідний плян поліпшення. 3) Необхідно, де треба, провести комасацію (зцілення порозкидуваних клаптиків землі) та припинити дальше її розроблювання до відповідної виміри площі засіву, вистачальної для рентабельності господарства. 4) Обов’язково перевести плянову меліорацію (відводнення) на ґрунтах, де є надбуток води і вогкості. Груники, що надаються до садження овочевої деревини чи засіву сільськогосподарських культур, слід управити в терасовидний спосіб та забезпечити тереси чи спади стоками надмірної води, щоб не забирала зі собою гноїв та не пошкоджувала терас і культур. 5) Менше придатні площі для хлібових рослин і садовини, слід належно управити для плекання кормових трав на випас худоби. 6) Лісові площі слід управити окремо, а головно повичищувати від лому та суховиння, а головне – на зрубаних місцях дбати про новий поріст. 7) В кожному катастрі, а в крайньому випадку, коли б це було неможливо, то бодай на кілька сіл, треба завести взірцеві під кожним оглядом сільські господарства пересічно виміру, яким би кермував інженер агрономії та яке було б наглядним прикладом для інших господарів, а сам інженер міг би все бути дорадником для них у справах поліпшення їх господарства. 8) Для розширення фахових знань з ділянок агрономічних наук і для фахового вишколу так молодих господарів, як і дорослих, необхідно закладати фахові сільськогосподарські школи та улаштовувати курси та наради, а час від часу, сільськогосподарські вистави. 9) Рівночасно слід звернути особливу увагу, з огляду на характер країни, на поліпшення тваринної продукції та зпрацювання її за продукти, що надаються для кращого переховання чи експорту, а тому й збуту. Проблема збуту сільськогосподарської продукції – окреме завдання, дарма, що тісно зв’язане з питанням раціоналізації (поліпшення) сільського господарства. 10) Для плянового та успішного переведення всіх цих завдань, необхідно перевести доцільну земельну реформу та закласти спеціальний сільськогосподарський банк, який би перебрав на себе фінансування нашого сільського господарства. Сум, що будуть витрачені на це поліпшення, не доводиться шкодувати, оскільки воно напевне дасть і відповідний ефект у формі збільшення та поліпшення самої продукції, а тим самим і – підвищенням загального культурного рівня нашого населення. Рівночасно з тим напевно зростуть і прибутки нашої державної скарбниці, бо-ж кращі господарі охоче платитимуть і більші податки. Зо зубожих господарів великого хосна сподіватись не можна. І, нарешті, остання вимога: 11) Плеканню сільського господарства слід присвятити окремий, фаховий журнал (місячник чи квартальник), який стежив би за тою справою, як вона розвивається в цілій нашій державі та поза нею».
В лютому 1939 року хліборобський відділ міністерства господарства замовив 10 вагонів конюшини для посівних робіт. Фахівці шукали шляхи покращення врожайності ґрунтів. Інженер Т. Краснокутський виклав свої думки на сторінках «Нової свободи» у статті «Дещо про збільшення врожайности та родючості ґрунтів». Автор вважав, що ґрунти «на яких родиться кукурудза, ячмінь та фасоля, можна покращити шляхом: 1) меліорації, 2) переведення головної оранки восени, а не навесні, як є до цього часу, 3) щорічно поглиблювання орної верстви на рахунок підґрунтя так довго, щоб ораниця мала не менше, як 25 см завглибшки, 4) правильне збереження гною та належного його заорювання, 5) введення в сівозміну метеликових рослин і в першу чергу люцерни і конюшини, 6) заведення правильного сівозміну».
Ще одним завданням, яке потрібно було вирішити автономному уряду, було проведення земельної реформи. Намічалися чотири пункти для здійснення цієї справи: 1) деполітизувати уряд земельної реформи, 2) централізація уряду, 3) вирішити причини місцевого характеру (географічні особливості краю), 4) збільшити кількість українців на відповідних посадах.
Аграрна реформа, яку проводив уряд Чехословаччини, не задовільнила закарпатських селян. «Наші селяни, – писав О. Геровський, – одержали тільки маленьку частину тих земель, які чеський уряд відібрав від угорських панів. Із земель, які чеський уряд роздав, на кожного одержавшого землю, прийшлося в середньому по: 3,5 га кожному чеху, 3,5 га кожному єврею, 1,4 га кожному угорцю, 1,2 га кожному німцеві, 1,1 га кожному руському». Проведення реформи сільського господарства в Карпатській Україні з нетерпінням чекали селяни краю, особливо бідняки. Вони сподівалися, що «рідна влада допоможе їм в їх тяжкому положенні й проголосить: «Нова земельна реформа для безземельних і малоземельних». Реформа так і не була проведена, хоч робилися спроби її здійснити. Уряд покладав великі надії на великі маєткові господарства, зокрема, маєток графа Шенборна, однак з’ясувалось, що «чехи, …замість дати маєток під земельну реформу, виорендували його чужим підприємцям аж на …99 років». У лютому 1939 року уряд Карпатської України «призначив півмільйона корон на харчеву акцію бідних дітей». Однак, ця поміч не могла суттєво поліпшити становище.
Неспроможність вирішити продовольчу проблему власними силами змусила уряд А.Волошина шукати допомоги за кордоном. Вивчалися можливості обміну лісу і солі на зерно з Німеччиною і Угорщиною. Почалися поставки кукурудзи з Румунії. Закарпатська делегація, яка побувала в Румунії, звітувалася 28 грудня 1938 року перед карпатським урядом: «Ми згодилися з одною умовою, що кукурудза не сміє бути за жадну ціну дорожча, ніж дотепер, т.є. 1 кг за 1 кч., щоби населення не мало жодних скарг і нарікань у цьому напрямкови… щоби кукурудзи було достатком для населення». Впродовж жовтня Румунія зобов’язалася поставити на Закарпаття 220 вагонів кукурудзи, а в листопаді 1938 року – 250. Тоді ж було досягнуто домовленості з румунським урядом, що закарпатські селяни «можуть з Румунії купувати й без цла та заборон переносити кукурудзу й інші харчові продукти до наших сіл краю».
Велике значення у господарському житті Карпатської України відігравало тваринництво і птахівництво. Тваринництво було найголовнішою ринковою галуззю господарства країни, а для жителів Верховини майже єдиним джерелом прибутків. Продукти тваринництва в 1930 року оцінювалися в сумі близько 500 млн. кч. щороку, а в нових кордонах вони б коштували біля 400 млн. кч. За даними тогочасної статистики кількість худоби в Карпатській Україні до і після Віденського арбітражу складала: «Перед відступленням частини території був стан такий: рогатої худоби 216.928, коней 39.600, свиней 81.740, овець 105.100, кіз 25.739. По відступленні нашої території Мадярщині виглядає стан худоби так: рогатої худоби 172.261, коней 28.355, свиней 52.171, овець 93.591, кіз 11.509». Велика рогата худоба експортувалася до Чехії і Моравії.
Отже, і ця галузь народного господарства краю зазнала втрат. Особлива увага в Карпатській Україні приділялася вирощуванню коней. В Тур’я Реметах діяв державний жеребчинець (конеферма), де вирощували породистих коней (гуцульські, англійські повнокровні і півкровні, арабські півкровні). Тур’я Реметський жеребчинець постійно постачав гуцульських коней для потреб чехословацької армії.
Бюлетень Пресової Служби Карпатської України повідомляв таку цифру бджолярів – 2.824.
Рибальство ніколи не відігравало у Карпатській Україні торгово-господарської ролі. Рибу ловили тільки для власного споживання. У газеті «Нова свобода» було поміщено замітку «Про наше риболовство», в якій констатувалося: «Ми маємо тепер 27 гектарів рибників, в яких плекається риба. Перед відступленням території Мадярщині, мали ми 40 гектарів рибників. Отже, тут виявляється втрата досить значна».
Важливою галуззю сільського господарства було садівництво. Воно щорічно давало від 2.600 до 6.135 вагонів садовини. Найбільшу питому вагу в цій галузі становили яблука, щорічний урожай яких становив 95 – 354 тис. метричних соткарів, а вартість їх оцінювалась в межах від 6 до 20 млн. кч. Важливе місце в агропромисловому і торговому комплексі займало вирощування слив, волоських горіхів, груш, черешень, морелі, вишень. Значних втрат після Віденського арбітражу зазнало виноградарство. Фаховий референт міністерства господарства Г.Цебро-Дубровський відмічав, що площа виноградників зменшилася на 50%, а вина високої якості залишилися в Середнянському, Виноградівському, більшій частині Ужгородського і Мукачівського округів. Виноградарство в нових кордонах давало продукцію на суму 42 млн. кч. У цій галузі пропонувалось провести деякі реформи: 
- засадити південну частину Закарпаття виноградною лозою;
- побудувати винні сховища у Виноградові замість тих, що відійшли до Угорщини в Берегові;
- проводити реалізацію продуктів виноградарства шляхом кооперативної торгівлі;
- забезпечити виноградарів посівним матеріалом з державних розсадників в Буштині та Ужгороді, а в разі необхідності побудувати новий розсадник в околиці Середнього.
Г. Цебро-Дубровський підготував новий проект виноградарського закону, який збирався запропонувати для розгляду Соймом Карпатської України.
Слабше було розвинуте городництво, хоча й воно займало в сільському господарстві не останнє місце. В. Доманицький відзначав, що «городництво р. 1932 охоплювало 1834 гектари землі, дві третини площі городів під капустою, одна шоста під цибулею, а решту культур (огірки, часник, морква) припадала також одна шоста площ городів». В. Доманицький був переконаний, що «є блискуча можливість для продукції теплолюбивих городніх культур, солодкої паприки, синіх баклажан, помідорів тощо та для створення на цьому овоче-консервної промисловості». Особливу увагу пропонувалось звернути на культуру сої. У Великій Бакті на дослідній станції було встановлено, що тут можуть дозрівати навіть пізні сорти сої.
Таким чином, Віденський арбітраж завдав відчутного удару по сільському господарству Карпатської України. Після втрати родючих районів Закарпаття, для уряду Карпатської України найголовніше завдання полягало в тому, щоб харчувати місцеве населення. У цьому відношенні робились певні спроби: проводились акції допомоги, закуповувалась кукурудза з Румунії, розглядалося питання про обмін лісу і солі на зерно з урядами Німеччини і Угорщини. Однак, необхідно відзначити, що активна політична діяльність і бар’єр цілої низки зовнішніх факторів не дали можливості уряду серйозно зайнятися проблемами народного господарства.
Першочерговим завданням уряду Карпатської України восени 1938 року було забезпечити населення продуктами харчування. Без вирішення цієї проблеми нормальне функціонування державних інститутів було б неможливе, а реформи, які передбачалось провести, були приречені на невдачу. Особлива увага приділялась гірським районам, звідки найчастіше надходили тривожні сигнали. Урядова преса констатувала, що «Верховину забезпечено харчовими засобами на цілу зиму. Цієї зими не сміє бути харчових турбот й труднощів ніде на Верховині». Безперечно, було далеко не так, як повідомляла газета, однак гірські райони були, в деякій мірі, захищені від голоду.
Для того, щоб населення краю змогло «легко перенести зимову пору», уряд Карпатської України пішов на відміну деяких податків. Прийняття такого рішення не стосувалося сплатників аліментів, публічних податків, даней, оплат і мита. Ці, так звані, екзекуційні збори, були скасовані до вересня 1939 року.
На початку лютого 1939 року міністерство господарства додатково виділило 300000 кч. для проведення акції надання допомоги найбіднішому населенню Закарпаття. Це стосувалося, в основному, жителів гірських районів. «Знищення нужди і бідноти, – наголошувала газета «Нова свобода», – є завданням в першу чергу правильної національно-господарської політики, поруч із розумною і справедливою політикою соціальною та доцільною політикою культурно-освітньою». Під правильною національно-господарською політикою розумілось, перш за все, «впливати на зміну соціальної структури населення, а напрямі уможливлення українцям виконування всіх господарських функцій в промисловості, торгівлі, фінансових установах, транспорті, комунікації, в керівництві сільського господарства та лісництві».
Відбулися певні зрушення в страхових установах Хуста. Автор статті «Як господарюють в соціальній установі», що була опублікована в газеті «Нова свобода», писав, що основні посади перейшли до українців і їх заробітна плата становить 500 кч. У жовтні 1938 року уряд краю видав розпорядження про створення Краєвого уряду робітничого забезпечення. Він повинен «рішуче переводити обезпечення проти ушкоджень і приготовити праці для осамостійнення, або відповідне заступництво і в інших галузях обезпечення». Однак, цей уряд так захопився очищенням своїх рядів від «чужонаціонального елементу», що нерідко забував виконувати свої головні обов’язки.
Для страхування населення в Карпатській Україні «існувало 6 асекуровень: робітнича каса хорих, Перша празька, каса хорих приватних урядовців, лікувальний фонд, каса залізничників та священиків». Директор краєвого робітничого забезпечення Д. Німчук вніс пропозицію скоротити кількість асекуровень до двох. Це пояснювалося нестачею коштів на їх утримання. До одної мали належати особи, «що підлягають старечому і інвалідному забезпеченню. До другої каси хорих належать особи, що підлягають пенсійному забезпеченню, приватні і державні урядовці». Бюлетень Пресової Служби Карпатської України інформував, що ці «каси мають 26 тисяч членів, 72 урядників і приблизно 50 лікарів». У галузі страхування були значні труднощі із приміщеннями. В результаті Віденського арбітражу, на угорській території залишилися: в Ужгороді – недобудований будинок вартістю 2 млн. кч., власний будинок вартістю 500 тис. кч.; в Мукачеві – новий будинок вартістю 2.500 кч.
У середині лютого 1939 року в Будапешті проходили переговори між представниками Словаччини, Угорщини і Карпатської України. Закарпатську делегацію представляли Д. Німчук і Ю. Манівчук. На переговорах «було досягнуто засадної угоди про асекураційне, соціальне і пенсійне обезпечення». Мова йшла, в основному, про біженців із території, окупованої Угорщиною. 4 січня 1939 року уряд призначив В. Шандора «комісаром за Карпатську Україну при Установі для опіки над біженцями в Празі». 
11 січня 1939 року у всі округи надійшла роз’яснювальна записка уряду Карпатської України, в якій, зокрема, говорилося: «Вільна спілка добровільної опіки над втікачами» з метою заопікування дітьми та родинами втікачів із забраних через останні події земель» внесла пропозицію «координувати чинність всіх установ, що опікуються втікачами, бути дорадчим органом влади та представником різних чужоземних установ-координацій при грошових допомогах для річевої допомоги втікачам». Окружним урядом було запропоновано подати заяви громадян через Міністерство господарств Карпатської України Міністерству соціальної опіки в Празі. «В проханні треба подати висоту жаданої допомоги та кількість втікачів в окрузі. Допомогу можна жадати за час до 1 червня 1939 року – передавала «Нова свобода». Представник Карпатської України в Празі В. Шандор кілька разів звертався до уряду краю з проханням прискорити виготовлення списків втікачів. 20 січня 1939 року він просив «заслати негайно списки збігців; на основі котрих можу вимогти належну нам допомогу… Поки не буду мати ані числа, ані списку збігців, не поможе жадна інтервенція». Однак, окружні уряди соціальної опіки проявляли дивну пасивність.
Уже в жовтні 1938 року уряд Карпатської України зіткнувся ще з одною складною проблемою, яку негайно треба було вирішити – безробіттям. Кількість безробітних постійно збільшувалася за рахунок галичан, які нелегально переходили польсько-чеський кордон, втікачів з території, окупованої Угорщиною, а також через припинення окремих видів робіт. Професор В. Доманицький вважав, що «по селах Карпатської України існує хронічне, ніким не реєстроване, але грізне за своїми розмірами і наслідками безробіття». Осип Данчик з Тячева писав у Міністерство комунікацій і публічних робіт, що «місцеве населення сидить без роботи» і, що необхідно, «дати працю многим робітникам». А тому важко погодитися з інформацією Бюро Пресової Служби Карпатської України, що «безробіття… дійшло майже до мінімума – 1507 осіб, а незабаром зовсім зникне».
Одночасно проходила рееміграція в пошуках роботи до країн Західної Європи, США і Канади. Цей процес уряд зупинити не міг, хоч вимагав, щоб «ані корона нашого робітника не відпливала в чужі краї, але служила господарському та соціальному піднесенню нашого краю». Автор статті «Охорона народнього ринку праці» Ю. Гончарів-Гончаренко справедливо писав про необхідність «дати роботу хто бажає працювати і примусити до праці тих, хто бажав би уникнути її і жити на чужий рахунок. Для цього мусимо розбудувати так раціонально нашу господарку, щоб кожний, чи то духовний робітник, чи фізичний, знайшов для себе працю у себе дома…». З такою метою і створювалося єдине для цілої країни посередництво праці. Необхідно відзначити, що уряд Карпатської України не міг створити умови, при яких би зникло безробіття. Є всі підстави вважати, що вони не тільки зменшувалося, а навпаки, швидко зростало. Саме тому, уряд Карпатської України розпочав переговори з урядом Німеччини і урядами деяких інших країн про можливість для закарпатців виїжджати на заробітки за кордон. Домовленість була досягнута.
5 січня 1939 року Міністерство господарства Карпатської України телеграфувало ведучому окружному уряду посередництва праці в Хусті Отто Гаєку: «Транспорт робітників в числі 110 душ від’їжджає дня 8 січня 1939 року до Німеччини… Вашим обов’язком буде закупити за виінкасовані від робітників гроші залізничні білети за половину ціни на особовий проїзд до Братислави, а доглянути, аж всі робітники всядуть в порядку до поїзду, який виїжджає з Пряшева в 21.05 год.».
15 січня 1939 року до Праги прибула на переговори німецька делегація в складі д-ра Редігера, Й. Лега і Й. Тетцела. Чехію представляв д-р. Ян Врабец, Словаччину – д-р. Й. Кашовіц, а Карпатську Україну – В. Шандор. За домовленістю, всіх робітників, що направлялися на роботу до Німеччини, мала бути 41 тис. (Словаччина – 20 тис., Карпатська Україна – 4 тис., Чехія – решту).
16 – 17 січня 1939 року в Хусті відбулося засідання делегацій Німеччини, Чехії, Словаччини і Карпатської України, на якому обговорювалось питання прийняття на роботу закарпатців. Представник делегації краю В. Шандор звітувався в Міністерстві господарства країни: «17 січня 1939 р. я подав німецькій делегації голошене мені число 4000 робітників, котрих влада може дати Німеччині. Зачим не маємо кваліфікованих робітників, будуть прийняті наші робітники, як сезонові… Видатки, зв’язані з паспортами і дорогою на границі Німеччини наші, місце після умови – несуть робітники самі, а від німецької границі, по перебранню робітників, несе Німеччина. Платня робітникам і інші вигоди є як у їх власних робітників». А. Волошин вагався, чи варто відпускати таку велику кількість дорослого населення напередодні виборів до Сойму Карпатської України, коли їх голоси будуть необхідні.
20 січня 1939 року Німеччина звернулася до представника уряду Карпатської України в Празі з проханням направити на працю закарпатських дівчат. Той негайно інформував про це Міністерство господарства: «Кілько дівчат могло би від’їхати на працю до Чехословаччини і Німеччини як служниці в роботах (вік від 18 до 30 літ). До Німеччини можуть від’їхати лиш ті дівчата, які вміють хоч трохи по-німецьки».
Німеччина неодноразово зверталася до уряду Карпатської України з проханням дозволити їй «переводити принимання на працю сама по наших селах». Уряд А. Волошина відповідав відмовою: «Оскільки ходить о принимання робітників по наших селах самою делегацією, вважаємо цей поступ за невідповідний і недоцільний. Набор робітників переведуть наші посередники праці». Незважаючи на заборону, мали місце випадки самостійного вербування німецькими агентами людей на працю до Німеччини. 21 лютого 1939 року Міністерство внутрішніх справ в Хусті зафіксувало такий випадок в районі Синевирська Поляна – Синевир. Реакція уряду була обережною: «Прохаємо сейчас казати діло розслідити і зробити відповідні зауваження, звертаємо лиш увагу, щоби це було переведено обережно, щоб і людей тим не побурити, що уряди перешкоджають в посередниченню праці, а дальше, щоби агенти не могли оправдано на нас жалуватися». 31 січня 1939 року «певний серб Юрій Бальозо, желізничар з Королева над Тисою вербує земледільських робітників до Америки.., проводить цю акцію для якогось підприємця в Празі».
В лютому 1939 року уряд Карпатської України готував нові партії людей на працю до Німеччини. 27 лютого німецьке Міністерство праці потребувало «50 родин з дітьми на земледільські роботи до Саксонії. Мешкання даром та платня 1200 марок». Всі заробітчани повинні були пройти медичний огляд у австрійського лікаря. Такою була вимога Німеччини.
Планувалося відправлення до Німеччини нової партії в кількості 5000 чоловік. До першої групи мали ввійти «200 – 300 вільних хлопців і дівчат в віці від 14 до 18 років, які мають від’їхати як хліборобські помічники до Німеччини. Услів’я: мешкання і страва даром та місячно 15 – 20 марок готівкою. Додому сміє кожний післати з того 10 марок». 27 лютого 1939 року представники Німеччини просили підготувати списки людей з конкретно визначених професій: «земледільські робітники, цегольнянські робітники, робітники в каменоломнях, будівельні робітники, гірники, лісові робітники, робітники без професій». Відбір робітників лісу повинен був бути зваженим і раціональним. Висловлювалось прохання, «щоби не забрали случайно робітників з тих околиць, де будуть їх потребували самі для праці в лісах». Ще 13 січня 1939 року 75 робітників від’їхало на працю до Чехословаччини.
Отже, уряд Карпатської України приділяв значну увагу по направленню робітників на сезонні роботи до Німеччини і Чехословаччини. Однак, необхідно відзначити, що і в цьому аспекті відчувалась пасивність окружних урядів, які зривали рейси, не встигли виготовити відповідну кількість паспортів. 23 січня 1939 року А. Волошин телеграфував у Тячево: «Розслідіть і висвітліть зараз, чому паспорти не були в часах готові, чим потерпіли матеріальну шкоду наведені робітники, а моральну шкоду карпато-український уряд». Аналогічна ситуація склалася в Сваляві. Міністерство господарства Карпатської України звинувачувало тячівську місцеву владу в пасивності і безвідповідальності: «Округ, який виказує в статистиці найвищу кількість безробітних в Карпатській Україні, не дав собі праці з тим, щоби приготовити до відослання малу квоту робітників… своїм поступованням привів він 5 – 6 многодітних сімей прямо до трагічного положення… Просто незрозуміла байдужість Вашого уряду до такої важної справи».
Однак, були й інші причини затримки робітників краю на працю до Німеччини. 21 лютого 1939 року Гжановицький повідомляв міністра внутрішніх справ Ю. Ревая: «Можливо, що провадження акції висилки робітників до Німеччини перебрала «Прага» і захоче її переводити так, що найперше вичерпає свій контингент, пізніше словацький, а ми могли б прийти на чергу, можливо за десять місяців. Просимо, щоб Ви при нагоді свого чергового заїзду до Праги прибрали оцю справу з п. Шандором та іншими компетентними чинниками».
У складному становищі знаходилася медицина Карпатської України. Особливо відчувалась нестача кваліфікованого медичного персоналу. Ця проблема дала про себе знати після Віденського арбітражу. Здоровельний референт Карпатської України М. Мандзюк, який замінив на цій посаді д-ра Пінту, 8 грудня 1938 року повідомляв А. Волошина, що «евакуація з окупованої території була нагла (швидка – Авт.), не було можливості зтягнути з цих колоній всіх приналежних до нашої держави». Із 305 лікарів в Карпатській Україні залишилося лиш 132, з яких 50 українців, 24 руських, 10 чехів, 41 єврей та 8 інших. Більшість лікарів залишилася в лікарнях міст Ужгорода, Мукачева та Берегова.
Не в кращому стані знаходилися лікарняні приміщення. М. Мандзюк 21 грудня 1938 року так описав умови в одній з лікарень: «Теперішнє приміщення лічниці в Кривій не відповідає найелементарнішим вимогам санітарним… На однім ліжку лежать по два хорі оперовані пацієнти. Такий стан справ в медицині є далі нетерпимий, а з огляду людськості прямо злочинний».
Незважаючи на такий стан справ у медицині, робилися певні спроби для її поліпшення. Представники від Карпатської України Д. Німчук і Ю. Манівчук взяли участь у переговорах між Чехословаччиною і Угорщиною у справі налагодження медичного обслуговування. Газета «Нова свобода» постійно поміщала на своїх сторінках оголошення: «Українські дівчата, що мають скончену горожанську школу, не старше 20 років, які рефлектують на місця доглядачок хорих в лічницях, най зголошуються до здоровельного ресорту при Міністерстві господарства і комунікацій в Хусті». У Севлюші намічалось відкрити курси для навчання акушерок. На початку 1939 року на території Карпатської України діяло лише 60 аптек, що було недостатньо для більш ніж півмільйонного населення краю. Відчувався гострий дефіцит і фармацевтичних кадрів. Не вистачало лікарняних приміщень. «В Карпатській Україні є 9 лічниць, з яких 5 створено вже нашою народною владою. В лічницях є недостаток дипломованих сестер і з тої причини треба буде створити двохлітню фахову школу для сестер» – писала «Нова свобода».
У надзвичайно короткий відрізок часу були споруджені лікарні в Дубовому, Великому Березному, Воловому та Рахові. Тривало будівництво лікарні в Сваляві. Лікарня в Рахові була розрахована 100 ліжок, у Великому Березному – на 40 – 60 ліжок. На будівництво лікарень в Рахові, Великому Березному і Воловому уряд асигнував 5 млн. кч. Ці звершення високо оцінив В. Гренджа-Донський, однак важко погодитися з його твердженням, що «цю болячку (відсутність лікарень – Авт.) наш уряд одним махом віддалив». Медицина продовжувала залишатися без кваліфікованих фахівців і належного медичного обладнання. Можливо, саме тому, залишилося без уваги прохання жителів села Ізки в Міністерство здоров’я 12 листопада 1938 року замінити місцевого лікаря Зінбера, який «зовсім не розуміє нашої української мови… і не користується в нас довір’ям в обсягу свойого лікарського знання і практики». Замінити його не було ким.
Фактично, найкраще оснащеною на території краю, була лікарня в Севлюші (Виноградові). Спочатку головним лікарем працював С. Рокитський. Становище суттєво покращилося із приходом на цю посаду видатного закарпатського хірурга О. Фединця. В інтерв’ю газеті «Нова свобода» він заявив: «В теперішній Карпатській Україні, крім севлюської, нема порядно заведених лікарень. Перед нами, лікарями, велике завдання, то ж нас – українців – тут ще замало, нас жде велика праця. Севлюську лікарню хотів би я змодернізувати, насамперед докінчити новий хірургічний павільйон на 120 – 140 ліжок, який через два-три місяці може бути не тільки лікарня, а просто санаторія прекрасного парку. Гроші на роблять труднощів, бо на те грошей маємо і пляни готові, тільки його перевести. Відтак, неодмінно потрібно зробити в лікарні каналізацію, що знов дало б 250 – 300 робітникам на літо працю. Мусимо подбати про лікарню, бо сьогодні не маємо куди помістити ліпших пацієнтів».
На думку лікаря А. Окопенка, на кожну тисячу населення припадало 4 – 4,5 хворих, крім того 1,5 – 2 психічних епілептиків. У своїй статті «До організації психіатричної опіки», опублікованій в «Новій свободі», він доводив: «Щодо Карпатської України, то беручи на увагу особливо тяжкі умовини життя її населення, наприклад поширення алкоголізму, туберкульозу, сифілісу, кретинізму та взагалі захворювання щитної залози, пауперизм, низький рівень соціальний та санітарний.., мусимо взяти вищий індекс поширення цих хвороб, отже можемо прийняти загальне число душевнохворих на Карпатській Україні найменше 2500 або й 3000 душ, крім того 700 або й до 1000 психічних епілептиків… Треба забезпечити на кожних 10 тисяч населення бодай 20 ліжок, крім того для психічних епілептиків бодай на ¼ їх числа. Отже, ми мусіли би влаштувати 1000 – 1500 ліжок чисто психіатричних та 200 – 250 ліжок епілептичних».
Немаловажне значення в Карпатській Україні відводилось розвитку туризму. Інженер М. Загриновський закликав: «Будуймо в горах туристичні стежки, здорові та гігієнічні хати і готелі для притягнення чужих і своїх туристів в наші прекрасні гори Карпати». Для кращої організації туристичного руху систематично проводилися наради. Одна із таких нарад відбувалася в березні 1939 року. В ній взяли участь 29 делегатів з Міністерства комунікації, торгівлі і всіх залізничних дирекцій краю». «При правильному використанні чужинецького руху в Карпатській Україні можна рахувати в році 1939 приблизно на 20 тисяч гостей при добрій пропаганді, – писав П. Фленько. – Якщо можемо дати їм можливість витратити гроші й добре їм послужити, забезпечимо більший прибуток селянам, чим вони мали за працю на мадярській низині... Мусимо старатись, поправляти всі недостатки: робімо кроки до організації готельництва й готелевих спілок для будови готелів і хат, підготовляймо закон про чужинецький рух, котрий принесе певні і ясні напрямні. Хочемо вже в найближчому часі організувати кельнерську школу в Празі для синів Карпатської України, зорганізуймо в різних місцях краю курси для провідників чужинців, приготовляймо напрямні для організації постачання харчів і збуту домашнього промислу. На жаль, Карпатська Україна не мала навіть найелементарніших умов для того, щоб привернути до себе увагу туристів.
Рівень життя населення краю погіршувався. Негативним було і те, що постійно підвищувалися ціни на продукти, хоча заробітна плата майже залишалася без змін. 26 лютого 1939 року В. Гренджа-Донський записав у щоденнику: «Хуст невдячний. Ціни і будинки парцель вже підскочили удесятеро, за помешкання деруть сьому шкуру, всі продукти купуємо за всяку ціну». Члени Української Національної Ради в Нижньому Бистрому у зверненні до уряду Карпатської України скаржилися, що «не дивлячись на загальне підвищення цін життєвих продуктів, фірма Розенбліт і Грос робітничу платню не виплатила». Величезних розмірів набула спекуляція.
Отже, соціально-економічне становище закарпатського населення в 1938 – 1939 роках було важким, незважаючи на спроби уряду його покращити. Справжнім лихом для населення краю було безробіття, підвищення цін на продукти харчування. Завдяки відправці окремих партій робітників на працю до Німеччини, кількість безробітних не зменшилася, хоча ця проблема, через пасивність окружних властей, так і не була вирішена. У важкому становищі знаходилася медицина краю. Відсутність кваліфікованих кадрів, лікарняних приміщень, робили її примітивною і важкодоступною. Уряд Карпатської України проводив певну роботу по поліпшенню страхування і пенсійного забезпечення населення, піклувався про втікачів з окупованих територій, приділяв значну увагу розвитку туризму тощо. Однак, більшість задумів уряду не були проведені у життя.

4.3. Діяльність автономних урядів краю
в галузі культури і релігії

Справа культурного відродження українського народу Закарпаття упродовж всієї його історії була щільно пов’язана з боротьбою за утвердження його національної свідомості. Якщо в роки австро-угорського режиму українська культура була на стадії занепаду, то в 1920 – 30-х роках склалися досить сприятливі умови для її розвитку. Входження Закарпаття до складу Чехословаччини розширило можливості контактів вчених і культурних діячів краю з культурним світом країн Центральної і Західної Європи, однак в Чехословаччині діяли і фактори, які гальмували культурний прогрес. Празький уряд зволікав з наданням краю автономії, в межах якої створювались би кращі умови для культурного життя. Далі для Закарпаття пропорційно відводилося менше коштів на культуру, ніж для Чехії, чи, навіть, Словаччини. Та навіть із виділених коштів більшість витрачалася для потреб чеських шкіл, чеських громадських організацій.
Заважала нормальному розвитку культури і обстановка на ниві мовного питання. Суперечки з приводу мови ускладнювали культурне життя, відволікали вчених, педагогів, творчу інтелігенцію від розв’язання життєво-важливих питань.
За період з жовтня 1938 року до березня 1939 року культурне життя в Карпатській Україні не припинилося. В першу чергу це стосується освіти. У 1938 році в краї було 463 українські і 365 чеських початкових шкіл, 117 угорських, 24 німецькі і 4 румунські школи, 21 українська і 23 чеські горожанські школи, 5 українських і 3 чеські гімназії. Всього в 1938 році в Закарпатті існували 803 школи. Що стосується вчительських кадрів, то в українських школах їх нараховувалося 2.622, а в чеських – 928. В українських школах навчалося 99.731 дітей, а в чеських – 21.325. За підрахунками О. Геровського, «на одного чеського вчителя припадало 5 власне чеських дітей, а на одного руського (читай українського – Авт.) 40 руських дітей».
Становище різко погіршилося після того, як від Закарпаття до Угорщини в результаті Віденського арбітражу 2 листопада 1938 року відійшли міста Ужгород, Мукачево, Берегово з прилеглими до них районами. Перед урядом А. Волошина виникла проблема реорганізації шкільної освіти. Ще 28 жовтня 1938 року прем’єр-міністр своїм розпорядженням перейменував шкільний реферат на Міністерство шкільництва та народної освіти. Керівником вищеназваного міністерства був призначений А. Штефан – відомий педагог, директор торговельної академії в Мукачеві. В листопаді Міністерство шкільництва та народної освіти було реорганізовано в Міністерство культу, шкіл і народної освіти. Згідно з розпорядженням цього міністерства від 25 листопада 1938 року, так визначалася структура державного керівництва школами: «а) у школах середніх, торговельних та фахових – дирекція школи; б) у доповняючих школах (ремісничих) – інспекторат доповняючих шкіл; в) у школах народних (елементарних, горожанських і захоронок) та інших школах – державний шкільний інспекторат».
Відразу після появи цього розпорядження почалося призначення шкільних інспекторів. Ці важливі посади посіли: в Середньому – С. Федор, Завидові – І. Васько, Сваляві – М. Микита, В. Березному – І. Гриць, Рахові – В. Петрецький, Перечині – І. Гопко. Про останнього газета «Нова свобода» писала, що він є «відомим громадянином, який багато разів чином доказав свою відданість народній справі та рідному шкільництву. З великою самопосвятою та жертвенністю він працював, не боячись переслідувань та цькування мадяронів і їх союзників розсипалівців. У боротьбі за рідну українську справу Іван Гопко був безкомпромісний і твердий і тими властивостями здобув до себе загальне визнання і прихильності».
Уряд А. Волошина докладав максимум зусиль, щоб повністю перевести навчальний процес на українську мову. Хоча те, якою мовою навчатимуть у школах, мав остаточно вирішити майбутній парламент. Невдовзі виявилося, що «у справах освіти і культури новий уряд вочевидь український». Вже 25 листопада 1938 року А. Волошин видав розпорядження, згідно з яким «державною мовою в країні Підкарпатської Русі є мова українська (малоруська)». Що стосується осіб чеської, словацької й російської («русской», «великорусской») народностей, то вони могли «вносити подання і в своїй материнській мові». Доповненням до цього розпорядження було «Розпорядження міністерства культу, шкіл і народної освіти про мову (язик) навчання» від 25 листопада 1938 року. В ньому, зокрема, підкреслювалось: «Кожний ученик має бути навчаний в своїй рідній мові, оскільки та мова вживається і в дотичній громаді. В школах, основаних для дітей українських (руських, себто малоруських) мовою навчання має бути мова українська в її літературній формі. Там, де до великоруської мови навчання приголосять родичі (опікуни) українські (малоруські), або великоруської народності на приналежнім шкільнім уряді найменше 40 школоповинних дітей, може міністерство, на внесення приналежного шкільного уряду відкрити також клясу з великоруською мовою навчання. Коли число учеників у клясі з мовою навчання великоруською упаде під число 30, то... шкільний уряд зарядить до 8 днів закриття такої кляси і учеников приділить до кляси з мовою навчання українською (малоруською). Під мовою навчання у школах українських (малоруських) треба розуміти літературну мову українську (малоруську)...».
Уряд не тільки видавав розпорядження про державність української мови. Мова йшла про зменшення кількості чеських шкіл. Офіційний орган УНО газета «Нова свобода» повідомляла, що «на основі розпорядження влади Карпатської України, будуть чеські школи до кінця цього року зліквідовані. На цілій території Карпатської України зістанеться 45–50 чеських вчителів у народних школах. Раніше було тут біля 700 чеських учителів. Всі добре знаємо, що були й такі села, де було 5 – 8 чеських учителів, а не було там ані одної чеської дитини».
Таким чином, українізація поступово пробивала собі шлях вперед. У своєму виступі перед інтелігенцією 20 жовтня 1938 року міністр внутрішніх справ Ю. Ревай відзначив, що «не дивлячись на гостру чехізацію нашого краю останніми роками, все-таки вдалося в нас вибудувати сітку наших шкіл, виросла у нас нова учительська генерація». Велика заслуга в цьому належала товариству «Учительська громада», почесним членом якого був обраний А. Волошин (1930 – 1938 роки). Кількість членів «Учительської громади» зростала з кожним роком. Приміром, якщо в 1930 році нараховувалось всього 220 членів, то в 1938 році їх було вже 1.631 чоловік. Активістами «Учительської громади» зарекомендували себе учні А. Волошина – досвідчені педагоги А. Штефан, Ю. Гуснай, В. Свереняк, О. Полянський, І. Васько, І. Міцола, О. Дірей та ін. Заходами «Учительської громади» видавалися часописи «Учительський голос» та «Наша школа». Обидва видання і, в першу чергу, «Учительський голос» (1930 – 1939 роки) викликали помітний резонанс, залишили добрий слід у справі виховання молоді. Останній конгрес «Учительської громади» відбувся в липні 1938 року, на якому А. Волошин пристрасно закликав вчителів до удосконалення самоосвіти та підвищення свідомості у ставленні до праці з представниками різних верств населення. «Хоч наша організація є найбільшим товариством народної інтелігенції, – наголошував педагог, – у нашій боротьбі більше значення має якість, ніж кількість, – тому закликаю всіх до праці над собою».
Після рішень Віденського арбітражу відновлювали свою діяльність старі навчальні заклади, відкривалися нові. 21 листопада 1938 року відбулося відкриття гімназії в Білках. Директором було призначено відомого пластового діяча краю Євгена Ретія. Його виступ був надзвичайно емоційним і патріотичним: «Викладова мова мусить бути мова, якою говорите ви, я, яку ви називаєте руською, карпаторуською – але цілий світ і світова наука називає її українською. Не допустім, щоби у нашій гімназії володіло 20 правд. Ми маємо лиш одну правду, яка є репрезентована нашим прем’єром Батьком отцем др. Волошином, нашою владою, є символізована нашим синьо-жовтим прапором. На фундаменті цієї правди будемо будувати життя нашої гімназії». Станом на 4 грудня 1938 року у Білківській гімназії навчалось 293 учнів. Того ж року «Нова свобода» повідомляла, що незабаром в Рахові «буде відкрито вісім класів реальної гімназії», яку очолюватиме професор Юліан Головацький. Гімназія почала діяти 16 грудня 1938 року. Педагог із багаторічним стажем, людина гуманна і милосердна, А. Волошин оголосив, що «бідні діти, які живуть далеко від Рахова, можуть просити від дирекції залізниць... безплатний білет, або білет за половину ціни на проїзд до гімназії і назад». А. Волошин постійно проявляв велику турботу про розвиток шкільництва у віддалених гірських округах Закарпаття. З його ініціативи були відкриті школи у Волівському окрузі (нині – Міжгірський район), зокрема, в Колочаві – Горб, Прислопі, Синевирській Поляні.
Після евакуації з зайнятого угорцями Ужгорода, до Великого Березного перемістилася Ужгородська торгівельна школа. 12 грудня 1938 року її перейменували в Експортну Академію. Ще раніше, 6 грудня, відновили свою роботу гімназія в Перечині, горожанські школи в Невицькому і Порошкові.
Твердинею українських ідей залишалась Хустська гімназія. Наприкінці 1930-х років у ній навчалося 600 – 650 учнів-українців та близько 200 в чеських паралельних класах. В останніх, крім чехів і словаків, були євреї. Склад учнів за соціальним походженням був – 70% селяни. «Хоч навчання було безплатним, – пригадував В. Маркусь, – підручники тощо забирали чимало коштів нашим селянам, здебільшого бідним і середнякам». Не легше жилося учням Перечинської державної гімназії. Наприкінці 1938 року становище настільки ускладнилося, що її дирекція прийняла рішення «не розділювати стипендії поодиноким особам, але всю суму призначити на кухню для бідних дітей. На засіданні дня 12 ц.м. (25 грудня 1938 р. – Авт.) окружний відділ в Перечині так і зробив: призначив всю суму 9.600 кч. на кухню для бідних учнів». Серед викладацько-професорського складу Хустської гімназії виділялися М. Гупаловський, К. Заклинський, К. Феделеш, М. Фушич, С. Ілляшевич, А. Артимович, Н. Балицька та ін. Колишній професор гімназії Н. Балицька писала, що при гімназії був «Пласт». Із пластунів у 1938 – 1939 роках формувалися січові загони, які зі зброєю в руках стали проти ворога.
Августин Волошин та його уряд надавав велику увагу розвитку шкільної освіти серед національних меншин краю. Ще в 1934 році для учнів німецької національності був відритий при школі в Мукачеві інтернат, де одержали місця 52 дітей з 18 сіл краю, в тому числі з Усть-Чорної – 8, Рахова – 6, Німецької Мокрої – 4, Руської Мокрої – 3, Німецької Кучави – 5, Лалова – 8 тощо. Ця школа працювала до листопада 1938 року. Після окупації міста військами Угорщини, уряд Карпатської України перевів учнів і вчителів до Сваляви. 22 грудня 1938 року А. Волошин заявив, що «з німецькою меншиною жив завжди український народ в найкращій згоді... На нашій території існує двадцять німецьких шкіл, що є підчинені німецькому шкільному інспекторові. Німці мають повну культурну автономію, та наше співжиття є овіяне приязним духом. Щоб на майбутнє полегшити культурні і господарські взаємини між нашим народом й Німеччиною, буде введено в усіх наших вищих школах німецьку мову як предмет навчання». За підрахунками сучасних дослідників, наприкінці 1930-х років німецька шкільна справа у Хусті виглядала так: 19 початкових шкіл з 34 класами, 1 горожанська школа з 4 класами. В них навчалося біля 2000 учнів і працювало 32 вчителі.
Чехословацький період правління в Закарпатті, безумовно, відіграв позитивну роль у розвитку духовного життя румунської етнічної групи. Наприкінці 1930-х років у румунських селах діяли чотири румунські школи з 36-ма класами, у яких навчалося 2262 учні. Румунські діти могли безперешкодно навчатися в школах сусідньої Румунії. «Румунська меншість на Карпатській Україні, – повідомляла «Нова свобода» 8 грудня 1938 року, – посередництвом своїх відповідальних заступників заявила нашій владі, що румунський народ, який живе в селах Солотвино, Нижня Апша, Середня Апша і Біла Церква, задоволений своїм положенням, бо користується повними громадськими і політичними правами. 20 років співжиття в одній державі посилили дружбу. Румунські представники подали меморандум, щоб їхні школи були підпорядковані українському інспекторові в Тячеві та щоб завели в школах навчання української мови замість чеської».
Уряд Карпатської України надавав значної уваги забезпеченню закарпатських шкіл навчальними підручниками. В цьому полягала і вимога батьків. Жителі с. Буковець, що на Волівщині, писали до редакції «Нової свободи»: «До школи ходить 111 дітей. Тепер родичі 108 дітей вимагають для своїх дітей книжку таку, що її будуть розуміти та любити, а це є українські книжки». Завдання полягало в тому, щоб «ліквідувати наші хиби й помилки й оснувати комітет, що подбав би про план випуску підручників і протягом навчального року забезпечити кожного учня повним комплектом високоякісних стабільних підручників. Дотеперішні підручники не є ідеальні, але безглуздо думати, що ми в 1939–1940 рр. зможемо винайти абсолютно бездоганний підручник, який би сам викладався учневі в голову...». Державне видавництво постійно повідомляло про вихід нових підручників. До вересня 1938 року побачили світ «Буквар», «Перша читанка», «Друга читанка», «Отчина», «Живе слово», «Світло», «Учебник горожанской науки й виховання», «Молодий рахункар», «Рахункова книжка» (частини 1–3), «Пісні підкарпатських русинів», «Граматика руського язика» І. Панькевича, «Фізика», «Хімія», «Задачи з геометричного рисування», «Гражданин, його права і повинності», «Підкарпатські казки» під редакцією В. Гренджі-Донського, «Вибір чехословацьких і підкарпаторуських переказів» тощо.
Закарпатськими вчителями використовувалися також старі підручники, автором переважної більшості яких був А. Волошин. Мова йде, перш за все, про праці А. Волошина «Фізика» (1921), «Наука стилізації» (1923), «Педагогика й дидактика» (1923), «Коротка історія педагогіки» (1923), «Дидактика» (1923), «Педагогічна психологія» (1935), «Історія педагогіки» (1937) та ін. Всього А. Волошин видав 42 книги. Окрім згаданих книжок він написав низку студій, які засвідчують: в особі А. Волошина маємо не тільки педагога-вченого, але й мовознавця, літературознавця, публіциста, соціолога, історика, політолога та, не в останню чергу, видатного представника богословської науки. Відзначимо, що до 1938 року А. Волошин продовжував виконувати обов’язки директора Ужгородської вчительської семінарії – найпрестижнішого навчального закладу в краї. За великий вклад у розвиток педагогіки А. Волошин був обраний почесним доктором Українського вільного університету в Празі. До речі, прем’єр-міністр Карпатської України був ініціатором переведення УВУ в Карпатську Україну. Тільки окупація краю угорськими військами завадила йому це зробити.
У 1920 – 30-х роках в Закарпатті діяли два культурно-просвітні товариства – українська «Просвіта» і русофільське «Общество им. А.Духновича». Прийшовши до влади, А. Волошин розпустив переважну більшість «Обществ» і закрив чимало русофільських видань. Отже, в 1938 – 1939 роках у Карпатській Україні діяло тільки товариство «Просвіта». Багаторічне панування однопартійної системи в колишньому СРСР призвело до того, що «Просвіта» зображувалася виключно як фашистська організація, через яку українська буржуазія заносить свою фашистську політику до трудящих мас. Під час підготовки до просвітянського з’їзду орган закарпатських комуністів газета «Карпатська Правда» застерігала трудящих краю, що в Ужгороді «готовиться з’їзд українських фашистів». Заперечуючи позитивну роль «Просвіти», деякі автори просто-таки перекручували факти. Вони твердили, що не маючи за собою будь-яких обґрунтованих засад угрупування типу «Просвіти» часто-густо існували недовго, розпадалися і сходили з політичної арени так само швидко, як і з’являлись. Таке твердження зовсім не відповідає дійсності, бо виникнувши в 1920 році, «Просвіта» активно діяла до 1939 року, коли в нашому краї встановився режим гортіївської диктатури. Інший автор доводив, що саме через клерикальну націоналістичну «Просвіту» духовні отці намагалися «підняти українство», суть якого зводилася до «самостійної соборної України». Складається враження, що без дописування до «Просвіти» слів «клерикальна» чи «націоналістична» взагалі не можна було обійтися.
«Просвіта» була наймасовішою і найпродуктивнішою культурно-освітньою організацією в краї наприкінці 1930-х років. Вона нараховувала 10 філій, 235 читалень з 16.550 членами. Значну роботу здійснила «Просвіта» щодо збирання для національного музею пам’яток історії, культури і природи краю (всього було зібрано понад тисячу музейних предметів), в організації при Народному Домі в Ужгороді бібліотеки, фонд якої у 1938 році нараховував 8 тисяч книжок, а всього в читальнях «Просвіти» було близько 40 тисяч українських книжок.
Наприкінці 1930-х років на рахунку товариства було 150 виданих книг і брошур накладом 450 тис. примірників. Авторами цих видань були О. Олесь, А. Волошин, В. Гренджа-Донський, О. Маркуш, Л. Дем’ян, І. Невицька, В. Пачовський, К. Феделеш та багато ін. Велику роль відіграла «Просвіта» в науковому вивченні історії Закарпаття. З 1922 по 1938 роки за редакцією І. Панькевича, В. Гаджеги, А. Волошина, В. Бірчака було видано 14 випусків (у 12 томах) «Наукового збірника Товариства «Просвіта». В написанні окремих статей з історії, етнології, культури Закарпаття до збірника взяли участь видатні українські вчені В. Гнатюк, Ф. Колесса, С. Рудницький, В. Сімович, М. Возняк, В. Січинський, І. Панькевич, О. Мицюк, В. Залозецький, М. Лелекач, Ф. Потушняк та ін.
Закарпатська «Просвіта» зазнала великої матеріальної шкоди після рішень Віденського арбітражу. В. Гренджа-Донський, що брав активну участь в евакуації, відзначав: «З великого книжкового фонду та цінних музейних експонатів щось вдалося нам врятувати до Перечина. Решта книг та експонатів пропала в Ужгороді, бродіївці та фенциківці зводили з нами бійки за музей і бібліотеку, де були і старинні рідкісні експонати». Та найбільший удар «Просвіті» був нанесений угорськими гортистами в березні 1939 року.
Важливу роль продовжувала відігравати преса, хоча у порівнянні з попередніми роками, вона значно збідніла. Фактично, масовим накладом видавалась тільки щоденна газета, яку редагував В. Гренджа-Донський. Очолювана ним «Нова свобода» перетворилася в орган УНО. Ця газета мала давню історію. Спочатку видавалася під назвою «Наука», потім «Свобода», як орган Народно-Християнської партії, а 15 червня 1938 року вона змінила назву на «Нова свобода». Газета змінилася на краще з приходом нового головного редактора. Про це свідчать попередні записи В. Гренджі-Донського на сторінках його щоденника. Призначення В. Гренджі-Донського редактором «Нової свободи» високо оцінив голова УНО Ф. Ревай. У своїй статті «На прощання» він відзначив, що Василя Гренджу-Донського «не треба нам представляти, бо він уже здобув собі ім’я не тільки в нас, але в широких колах українського народу взагалі. Я переконаний, що своє завдання виконає на 100%-ів, тому і був повірений так важною функцією». В. Гренджа-Донський, перебуваючи на посаді редактора газети, опублікував у ній 51 статтю. Враховуючи той факт, що газета виходила до 16 березня 1939 року, це є доказом великої працездатності письменника. Серед основних публікацій В. Гренджі-Донського на сторінках «Нової свободи» необхідно виділити такі статті, як «З великих днів народин Карпатської України», що були частинкою щоденника письменника, «Наші кандидати», в якій давалися короткі, але влучні характеристики членам Сойму Карпатської України. Читач мав змогу ознайомитися з політичними портретами А. Волошина, братів Бращайків, С. Клочурака, А. Штефана, Ю. Станинця, Ю. Пазуханича та ін. (всього 32 портрети). Що стосується майбутнього президента, то йому Гренджа-Донський присвятив кілька окремих статей, які були поміщені в «Новій свободі». Це, передусім, «Короткий життєпис державного секретаря о. Августина Волошина», «Др. Августин Волошин» та ін. Не викликає жодного сумніву, що під керівництвом В. Гренджі-Донського газета була, фактично, єдиним духовним органом Карпатської України, з великим накладом. Не дивно, що до неї завжди був підвищений попит. Відповідальний за справу В. Гренджа-Донський чудово справився з нелегкими обов’язками головного редактора.
Українська діаспора в Празі писала в редакцію газети: «Покажчиком духовної зрілості, політичного і культурного підготовлення кожного народу є кількість друкованого слова. Особливу роль в цьому відіграє газета. Провід, покликаний народом, кожноденно через газету промовляє до народних мас, інформує про цілісність стану сьогоднішнього дня, вказує напрям на завтрашній день, висвітлює, наказує, подає свої заміри, а навіть кожна думка його летить і доходить до найглибшої закутини найбільш віддаленого села... Не сміє бути українця, щоб не став читачем, передплатником «Нової свободи». Поки-що тільки «Нова свобода» дасть тобі вірний і всебічний образ стану і перемін, що змагають до кращого завтра. Глядай в «Новій свободі» все те, що завоює твою цікавість і напевно знайдеш, бо «Нова свобода» це орган цілого народу, який стоїть на шляху конструктивного будівництва держави та визвольних змагань на всіх поневолених землях». «Нова свобода» дійсно була таким органом. На її сторінках друкувалися матеріали з економіки, політики, культури, спорту тощо. Під час подій 1938–1939 років при ній були акредитовані журналісти з Польщі, Німеччини, Франції тощо.
Крім цього друкованого органу націоналістична молодь видавала газету «Наступ» (редактор – С. Росоха), а селяни мали свій орган – «Карпатську Україну». «Нова свобода» повідомляла, що від 1 січня 1939 року почне виходити ілюстрований літературно-мистецький журнал «Карпатська Україна». Видає і редагує В. Гренджа-Донський. Однак, відомий письменник відмовився від редагування, посилаючись на перевантаження і головним редактором журналу обрали Ю. Тарковича. Успішно пройшовши незначну цензуру, одержав можливість видавати свій релігійний альманах «Благовісник» о. С. Сабол (Зореслав).
З ініціативи О. Ольжича, У. Самчука, Ю. Горліс-Горського, В. Гренджі-Донського, І. Рошка-Ірлявського, А. Патруса-Карпатського та деяких інших, у Хусті було створено літературно-мистецьке товариство «Говерля». «З наміченої праці, – повідомляла «Нова свобода», – слід особливо відмітити цикл рефератів мистецького й культурно-освітнього змісту, що відбуваються систематично в Хусті, а не систематично на провінції. Перший виклад, що відбувся в Хусті, згромадив усю нашу інтелігенцію, був відчит знаного письменника Уласа Самчука на тему: «Завдання сучасної української літератури».
Дня 13.XII ц.р. відбувся в Хусті другий з черги реферат М. Карбовича «На шляху визволення нації». До Хуста приїхав знавець театрального мистецтва Микола Чирський, автор популярних п’єс «Отаман пісня» і «П’яний рейд». Товариство видавало однойменний місячник, редактором якого було обрано О. Ольжича. У Празі видавалася газета «Карпато-Українська «Свобода».
Розвиток літератури є одним з найкращих доказів загального успіху культури народу. Протягом двох десятиліть на Закарпатті сформувалась досить чисельна група творчої інтелігенції, яка успішно працювала як в галузі поезії, прози, так і драматургії та літературної критики. Літературний процес в Закарпатті був тісно пов’язаний із загальним культурним прогресом Чехословаччини, але формувався і розвивався як складова частина культури всього українського народу. Значення 1920–30-х років у розвитку літератури полягає у тому, що саме в той час в Закарпатті з’явився новий її напрямок – українська національна література, яка досі знаходилася лише в загадковій формі. В середині 1930-х років письменники, що писали літературною українською мовою, заговорили на весь голос. На їх бік перейшли митці, які починали свою творчість як русинофіли. Це був об’єктивний закономірний процес. І велику роль в цьому зіграли галицькі емігранти, вигнані з свого краю поляками на початку 1920-х років. Вони діяли спільно з українськими емігрантами з Наддніпрянської України і створювали спільно українофільську течію в Закарпатті. Літературний процес в Закарпатті наприкінці 1930-х років розвивався під впливом української літератури. Популярністю користувалася, особливо в центрах зосередження російської еміграції, також і російська класика. 
Серед письменників Закарпаття кінця 1930-х років особливе місце займає уродженець Волового (Міжгір’я), селянин за походженням В. Гренджа-Донський, якого справедливо вважають основоположником новітньої української літератури. В 1938 році він вже був автором багатьох збірок поезій, історичних повістей і п’єс. Наприкінці 1930-х років вийшла його чергова збірка поезій «Тобі, рідний краю». В одноіменному вірші цієї збірки поет пише, що вірить, що настане час, коли «сонце свободи» буде світити з небес «на наші зелені Карпати». В. Гренджа-Донський з великим захопленням зустрів звістку про проголошення незалежності краю і в 1939 році написав нову редакцію (перша – 1928 р.) вірша «Марш молоді Карпатської України». Куплет, яким завершується цей твір, ніби підсумовує багаторічну боротьбу закарпатців за свою свободу:
«Повстав наш край із крови, із руїн,
Хай пропадуть роздори, ряд незгод,
Нехай живе Карпатська Україна,
Нехай живе свободно наш народ !»
Протягом 1938 – 1939 років В. Гренджа-Донський опублікував поезії «Цей день для нас гіркий, нещасний...», «Мені в наруччі умирав», «В світ за очі», «Вістка з тюрми», «Думки за гратами», «Моїй донечці», «Юнацькі могили», «Ой, похмуро небо», «Ходить стара ненька», «Ще б’ються хлопці...», «І доки ще?..», «Криваві квіти», «Смерти не боюся !», «Лиш смерть вирве з рук мій олівець», «Велика п’ятниця в тюрмі», «Христос воскрес...», «Остання куля», «Рідний вітре», «У прокурора» та ін. У них поет яскравими фарбами змалював героїчний опір захисників Карпатської України, її трагічний кінець в березні 1939 року.
Протягом 1928 – 1939 роках уроженець с. Великі Ком’яти на Виноградівщині, вихованець Мукачівської учительської семінарії Ю. Боршош-Кум’ятський пройшов еволюцію від русофільського до українського поета. Ще перед наданням краю автономних прав, у 1938 році, Боршош-Кум’ятський пророкував:
«Ми діждемо днів великих,
Привітаєм слави час;
Ми з вогнистого насіння
І суворе серце в нас».
Важливу роль в літературному житті Карпатської України займав уродженець Пряшева Степан Сабол (Зореслав), який виховувався в духовних навчальних закладах, у тому числі і в Григоріанському Католицькому університеті в Римі. Поет належав до українофільської течії. Через його твори проходить ідея єдності Підкарпаття з Україною. Він бачив «пророка» й «месію» на Сході, де Київ блукав співом осанни. Поет кликав «величну, святу авреолю Україну» повстати. В. Бірчак відзначав, що світогляд Зореслава динамічний, західноєвропейський. Він був духовною особою, але закликав до боротьби, вірив у її успіх. Він будить приспані сили, підносить людям голови». Прикладом патріотичної лірики Зореслава є збірка поезій «Зі серцем у руках».
Відомими прозаїками краю наприкінці 1930-х років були О. Маркуш, Л. Дем’ян. В 1938 – 1939 роках Ф. Потушняк видав поетичні збірки «Таємничі вечори» і «Можливості». Однак, необхідно погодитися з дослідником творчості Ф. Потушняка В. Микитасем, що «заслужене визнання авторові принесли не поетичні, а прозові твори». Це, перш за все, оповідання «Смерть баби», «Своя хата», «Ворог», «Скарб», «Страх», «Міх», «Погарчик», які були видані в 1938 році. В оповіданні «Земля» письменник малює образ бідняка Юри, який все своє життя, аж до якогось отупіння, копається на своєму клаптику поля. Страшна злість охоплює старого Юру, коли він дізнається, що корчмар Гершко привласнює його землю. Злоба і гнів заставляють його підняти руки на корчмаря і убити його, а совість чесної людини не витримує вбивства – Юра божеволіє, а потім трагічно вмирає». Наприкінці 1930-х років Ф. Потушняк опублікував більше десяти статей з фольклорної тематики («Пісні про душогубцю», «Пісня про переміну людини в дерево», «Пісня про дітовбивцю»), які свідчать про етнографічні інтереси автора.
Наприкінці 1930-х років появилися твори Марка Бараболі, Ф. Могіша (Боєвіра), М. Рішка, М. Підгірянки, М. Тисянської, М. Божук, Ф. Маковчанина (Лазорика), П. Міговка, А. Ворона, К. Феделеша, Ю. Станинця, Д. Поповича, О. Сливки. Російськомовна література була представлена іменами Д. Вакарова, А. Карабелеша, А. Патруса-Карпатського, М. Поповича та ін. 
А. Патрус-Карпатський – один з небагатьох русофільських письменників, який почав писати в 1930-х роках російською мовою, а згодом під впливом дальших подій перейшов на українську. Автор «Весняних квітів», «З мого руського краю» (1929), збірки «Плетью по совести», в 1938 році, коли політичні сили краю вибороли автономні права, писав:
«Ми всі одні, одні, одні,
в Карпатській Україні,
В Києві, в Буковині, 
В Пряшеві, Галичині,
Ніхто не зможе нас
Розбити в грізний час».
1938 – 1939 роки – яскрава сторінка в історії краю, яка привернула увагу як закарпатських, так і відомих українських письменників. Автор збірки «Голос Срібної землі» (1938) поет Іван Ірлявський, після надання краю автономних прав, стає одним з його будівничих і захисників. У вищеназваній збірці був опублікований його вірш «На роздоріжжі», в якому автор поетично висловив свої сподівання на долю краю. У цьому ж збірнику були вміщені поезії І. Ірлявського «Спомин» та «Великий чин». І. Ірлявський познайомився у Карпатській Україні з відомим українським вченим, поетом і громадським діячем О. Ольжичем, який виконував обов’язки культурного референта ОУН при уряді Карпатської України.
Бурхливі події в Карпатській Україні привернули увагу відомого українського поета О. Олеся (Кандибу). У 1920 – 30-х роках він друкувався у закарпатських періодичних виданнях «Пчілка», «Наш рідний край», народних календарях. В журналі «Дозвілля» він опублікував драматичну поему «Ніч на полонині», наскрізь просякнуту гуцульськими мотивами. З січня 1939 року О. Олесь приїхав в Хуст. «Від імені українського громадянства, – писав В. Гренджа-Донський, – привітав О. Олеся і я... В моїй промові я його вітав у нашій новій скромній столиці, від імені літераторів, акторів та від самого громадянства». На честь приїзду О. Олеся хустський театр «Нова сцена» вирішив поставити його драматичну поему «Над Дніпром». Перебуваючи у цьому старовинному місті, О. Олесь написав поему «Цвіте трояндами», присвячену Закарпаттю, а також вірш «Хуст». Відвідав Карпатську Україну відомий український письменник С. Черкасенко, уродженець Черкащини, У. Самчук, Ю. Горліс-Горський, Є. Маланюк, М. Аркас, М. Михалевич та ін. «Нова свобода» повідомляла, що на зустріч з У. Самчуком прийшло «багато українських селян з довколишніх сіл».
У Карпатській Україні склалися сприятливі умови для утворення різноманітних культурних товариств і організацій. 15 грудня 1938 року В. Горбачевський, М. Різдорфер, А. Бора, В. Сухомлинов-Золотницький, О. Приходько, О. Полянський, М. Литвицький запропонували створити організацію інтелектуалів-українців. Товариство, за задумом його засновників, мало «зосередити, скоординувати та раціонально використати свої сили для всестороннього розроблення проблем, що стоять на порядку денному українського державницького будівництва». 18 грудня 1938 року відбулися установчі збори Першого українського музичного товариства «Кобза». Його очолив Ю. Гутник, секретарем обрали З. Кульчицького, адміністратором став В. Яким. «Закликаємо громадянство, – говорилося в зверненні до народу, – щоб вступало та підтримувало новозложене товариство, котре має за ціль поширювати українську музику». В грудні 1938 року американські кінематографісти вирішили створити документальний фільм з історії визвольних змагань українського народу, в якому значне місце також відводилось Карпатській Україні. Тексти до нього мав підготувати У. Самчук. 14 грудня 1938 року відбулися збори товариства «Українське фільмове мистецтво» під головуванням С. Росохи. На зборах вибрано провід, до якого ввійшли Ф. Агій, І. Іванецький, Н. Балицька, М. Никоряк, А. Мальницький, С. Росоха, І. Роман, М. Чирський, М. Михалевич, Д. Левицький. В 1939 році Карпатську Україну відвідав Каленик Лисюк з США. Він мав намір створити документальний фільм про Карпатську Україну. Цей фільм під назвою «Трагедія Карпатської України» побачив світ вже після окупації краю військами гортистської Угорщини.
Наприкінці 1930-х років в Карпатській Україні продовжувало розвиватись театральне мистецтво. Провідними театрами в краї були Земський Підкарпатський Народний Театр (виник у 1936 р.) і театр «Нова сцена». Наприкінці серпня 1938 року розпочалися переговори представників ЗПНТ та «Нової сцени» про об’єднання в єдиний театральний колектив. На пропозицію керівництва ЗПНТ приєднатися акторам «Нової сцени» до нього, останні відповіли категоричною відмовою. Велика частина акторів з ЗПНТ перейшла до «Нової сцени», а ті, що залишилися, після проведення трьох останніх вистав, припинили своє існування, ЗПНТ саморозпустився. Незважаючи на яскраво виражений русофільський характер ЗПНТ, він, все-таки, зіграв певну роль у розвитку театрального мистецтва в Закарпатті. Не випадково, що його появу підтримали окремі відомі діячі краю українофільського напряму, зокрема А. Волошин.
В результаті Віденського арбітражу Ужгород опинився в руках угорців. Місто покидали різні установи і організації. Така доля спіткала і колектив «Нової сцени». Відомий закарпатський театр переїхав до Хуста. Останній склад «Нової сцени» був такий: директор, драматург і режисер – А. Шерегій, шеф-режисер М. Аркас, хореограф і балетмейстер В. Лібовицький, диригент Є. Шерегій, адміністратор М. Баланчук. Відкриття театру «Нова сцена» в Хусті відбулося 26 листопада 1938 року. На виставі «Запорожець за Дунаєм» були присутні А. Волошин та представники його уряду. 27 листопада театр поставив п’єсу «Запорозький скарб». У грудні 1938 року актори знову поставили «Запорожець за Дунаєм», а також нову прем’єру – виставу Ю. Грома «Часи минають». 3 січня 1939 року на честь О. Олеся була поставлена драма «Над Дніпром». 8 березня 1939 року в Хусті театр поставив виставу «Сорочинський ярмарок», а 11 – 12 березня в Королеві – «Над Дніпром» і «Місяць і зорі». На 14 березня було вирішено поставити виставу «Гайдамаки», але «завтра вже текла кров у Хусті... Остання генеральна репетиція через стрілянину вже не відбулася... Не можна писати спокійно про цей день... Можна б «театральним терміном» назвати його «генералкою трагедії»... актори театру в залі проб голосно плакали...». 15 березня 1939 року театр «Нова сцена» припинив своє існування.
«Театр на Закарпатті, як і взагалі в українському народі, – писав сучасний зарубіжний дослідник В. Маркусь, – відограв вийняткову роль національного каталізатору, а навіть пробудника... театр став школою народного самоусвідомлення, засобом пізнання свого минулого, зрозуміння своєї вчорашньої і нинішньої долі, генеральдом, що закликав народ творити своє краще завтра. Це у вищій мірі стосується українського Закарпаття».
Після захоплення Карпатської України військами гортистської Угорщини, культурне життя, фактично, було паралізоване. Переслідували не тільки січовиків, які чинили опір агресору. Їхню долю розділили також просвітяни та відомі культурно-громадські діячі краю. Просвітителя Василя Гримута задротували в угорський концтабір, а Гната Савку з Негрівця побили тільки за те, що знайшли в нього печатку читальні товариства «Просвіта». Гортисти розстріляли хустського просвітянина Ілька Ващишина тільки за те, що був членом «Просвіти». Така ж доля судилася послові Сойму Карпатської України, голові «Просвіти» у Вишніх Верецьких І. Гризі. Дравецького секретаря читальні «Просвіти» Івана Мигалину побито до смерті. З приходом угорських військ в с.Ізки, почалися масові репресії проти його жителів, які в повному складі входили до «Просвіти». Аналогічне творилося і в інших селах Карпатської України. Отже, гортисти добре усвідомлювали всю небезпеку з боку «Просвіти», яка за двадцять років діяльності високо підняла рівень національної свідомості краян.
Протягом 1939 – 1941 років угорська окупаційна влада закрила сотні українських шкіл. «Цілий ряд горожанських шкіл закрито, – повідомляла тогочасна преса, – наприклад, у Рахові, Нересниці, Тересві, Білках, Іршаві, – а в школах, що ще залишилися, заведені високі оплати, наслідком чого наша селянська бідна дітвора змушена покидати школи... Більше чим 60% предметів учать учителі виключно по мадярськи (історія, географія, фізика, природа, числення), а решту предметів неможливим мадярсько-русским язичієм. Ніяких книг в горожанських школах немає...». Були закриті переважна більшість українських шкіл у Пряшеві.
З шкільних бібліотек вилучалися українські книги. За розпорядженням угорського міністра культури й шкіл «з наших шкільних і учительських бібліотек були повикидувані всі книги українські й домашнього походження, що їх не видало Общество Духновича, в тім числі і книги наукові й белетристику, навіть діточі казки й описи подорожні. В бібліотеках не зісталося буквально нічого». Згідно з розпорядженням угорської влади «урядовою мовою є мова мадярсько-русска». «Шкільний референт, – повідомляла газета «Поступ» 9 листопада 1940 року, – на початку року подав пропозицію, щоб перенести до Мадярщини понад п’ятдесят учителів та професорів українців. В краю переміщено понад 800 учителів».
Отже, незважаючи на те, що культурне життя Карпатської України продовжувалось, відчувався значний спад порівняно з міжвоєнними роками. Вважаємо, що причиною цього була активна політична діяльність уряду Карпатської України. Складна міжнародна обстановка, скрутне економічне становище та деякі інші вагомі чинники відсували на задній план політику уряду Карпатської України по відношенню до культури. Проте, незважаючи на труднощі, культура розвивалася. Її поступ був припинений тільки агресією гортистської Угорщини в березні 1939 року.
Наприкінці 1930-х років греко-католицька церква на території нерадянської України нараховувала 4.370.000 вірників, 3.040 парохій з 4.440 церквами. В п’ятьох єпархіях з двома Апостольськими адміністраторами діяли два єпископи та один митрополит. За підрахунками І. Ортинського, на західноукраїнських землях нараховувалося 2.950 священиків, 520 ієромонахів (священиків-ченців), 1.100 монахинь, 540 студентів богослов’я, 4 малі семінарії, 41 католицька організація та 38 часописів, журналів і видавництв. На території Закарпаття нараховувалось 410.000 греко-католиків.
В 1936 році в краї було зареєстровано 140.000 чоловік православного віросповідання, їх обслуговувало 67 служителів культу (15 монахинь та 52 священики). На думку В. Маркуся, «на території Чехо-Словаччини в 1920 – 30-х роках розгорнувся рух православ’я, так що скоро Греко-католицька Церква втратила монопольне становище серед українців. Православіє ширилося з ініціятиви головно російських, як і буковинських та галицьких русофільських, емігрантів та завдяки підтримці празького уряду, який бачив в новому релігійному русі реакцію на політичний курс великої частини змадяризованого греко-католицького духовенства». Першим сербським єпископом на Закарпатті був Досифей, пізніше Владимир, якого угорці після окупації усунули.
2 листопада 1938 року відбувся Віденський арбітраж, в результаті якого під Угорщиною залишилось 35 греко-католицьких парафій на чолі з єпископом О. Стойкою, який залишився в Ужгороді. Отже, у Карпатській Україні залишилось 280 парафій, які не мали єпископа. Вже 3 листопада 1938 року від імені Мукачівської греко-католицької єпархії та ряду політичних партій і об’єднань, був складений меморандум, який передали урядам Чехословаччини, Англії, Франції, Німеччини, Італії, Польщі, Румунії, Угорщини та Югославії. В меморандумі вказувалося, що «віденський арбітраж відторгнув від Карпатської Русі головне місто Ужгород і промисловий центр Мукачево, без яких край з точки зору економічної, культурної та національної існувати не може. Тому заявляємо, що і після віденського арбітражу розглядаємо цю територію єдиною і неподільною». Цей меморандум не справив ніякого впливу на ініціаторів арбітражу у Відні, а тому мав символічне значення. Єпископ О. Стойка зробив спробу підпорядкувати собі греко-католицькі парафії Карпатської України. Він направив до Хуста наймолодшого каноніка Людовика Міню, щоб той управляв 280 парафіями. Ватикан, звісна річ, на такий крок не пішов.
У ситуації, яка склалася, проявив ініціативу єпископ Крижевацької греко-католицької єпархії Діонизій Няраді, який «подав меморандум на руки кардинала Євгена Тіссерана, секретаря Конгрегації Східної Церкви в Римі, інформуючи, що в Карпатській Україні понад 400.000 вірних залишається без єпископа». 14 листопада 1938 року Папа Пій ХІ прийняв на аудієнції Д. Няраді, під час якої доручив йому «піклуватися найбіднішим народом Підкарпаття, що лишився без пастиря й інших необхідних засобів». 15 листопада 1938 року кардинал Є. Тіссеран від імені Святої Конгрегації Східної Церкви у Ватикані видав декрет №653/38, згідно з яким «цілковито уступає юрисдикція Всепреосвященного Олександра Стойки, мукачівського єпископа Русинів у парохіях його діецезії, що находяться поза границями угорського Королівства, аж доки Апостольська Столиця інакше не зарядить. Усякі інші зарядження цьому противні, оцим устають». Причина такого кроку Ватикану пояснювалась наслідками Віденського арбітражу, після якого відбулося «нове розграничення між Чехословацькою Республікою і Королівством Угорщини» і «більша часть Парохій мукачівської дієцезії Русинів в дійсності остала відлучена від міст Мукачева й Ужгороду». У зв’язку з тим, що «мукачівському єпископові Русинів тепер неможливо дістатися з одної частини (дієцезії) до другої принадлежної до його юрисдикції», Ватикан «зволив поручити Високопреосвященному др. Діонісієві Няраді, єпископові крижевацькому, щоб перебрав пастирський уряд Апостольського Візитатора мукачівської єпархії Русинів, що знаходяться в Чехословацькій Республіці, і щоб про все інформував Апостольську Столицю».
Ще в 1934 році «Благовісник» повідомляв, що в найближчому часі має виникнути нове греко-католицьке єпіскопство у Хусті. Це дало б можливість Ватикану перетворити Ужгородську єпархію на митрополію. Однак урядове повідомлення Апостольської Столиці в цій справі прийшло аж 2 вересня 1937 року. Друга світова війна перекреслила ці благонадійні плани. Щодо призначення Д. Няраді апостольським адміністратором краю, то даний акт Ватикану розцінювався тільки як тимчасовий, «в очікуванні створення власної закарпатської митрополії». В інтерв’ю газеті «Нова свобода» 12 грудня 1938 року Д. Няраді сказав: «Є отже дві єпархії, й наша, поки що буде управлювана апостольською адміністрацією, може й через довгий час... За моєю гадкою єпархія Карпатської України згодом стане дефінітивно окремою бо вже й тепер можна вважати, що Мукачівська єпархія стала двома сепаратними єпархіями. Резиденція апостольської адміністратури є тепер в Хусті і я думаю, що місце осідку єпархії буде в Столиці Уряду Карпатської України».
Необхідно погодитися з твердженням П.Р. Магочія, що «оскільки Няраді був відомий українофіл, то таке призначення свідчило, що Ватикан визнає українську орієнтацію автономного уряду». Тогочасна Карпатська Україна ставала центром боротьби не тільки політичної, але і церковної. Не випадково А. Волошин у «Маніфесті уряду Карпатської України до всіх громадян Карпатської України», прийнятому 3 листопада 1938 року, закликав: «Хай пропадуть всякі релігійні й класові спори, що їх до сьогодні викликували між нами вороги нашого народу». На глибоке переконання В. Шандора, «назначенням єпископа Няраді апостольським адміністратором у Хусті греко-католицька церква була з боку юрисдикції упорядкована». Що стосується Угорщини, то вона висловила Ватикану невдоволення з приводу призначення Няраді єпископом Карпатської України.
Про приїзд Д. Няраді в Карпатську Україну Міністерство закордонних справ Чехословаччини повідомило уряд А. Волошина 26 листопада 1938 року. «Ця вістка, – писала «Нова свобода», – викликала велике вдоволення народу Карпатської України». 29 листопада Хуст зустрів єпископа Д. Няраді, який приїхав з Ватикану через Югославію. 4 грудня 1938 року він провів першу службу Божу в Хусті, проголосивши літургію «за самостійну Карпатську Україну, за її Народ, за Владу і за її добро – щоб були всі за одно! Одно: в католицизмі, в українській народності, всі в благородній праці, культурі: словом одні в житті і смерті!». Отже, уже з перших днів свого перебування в Карпатській Україні, Д. Няраді зарекомендував себе відвертим прихильником української ідеї.
Українська орієнтація єпископа яскраво відображена в його «Пастирських листах» і «Зверненнях». У одному з перших своїх «Пастирських листів» Д. Няраді закликав: «Прошу всіх Отців, щоб Служба Божа серед тижня, коли не мають замовлених інтенцій, видправлялася по намірені Святого Отца: «Про мир усього світа», а кромі цього про добро нашої держави. Одночасно дуже поручаю всім моїм Вірним, щоб у своїх молитвах випрошували благословення для цілого нашого народу, а передусім для тих, в чиї руки Боже Провидіння поставило керму нашої держави і нашого народу». 18 грудня 1938 року Д. Няраді відвідав Перечин, де виголосив промову, в якій «закликав вірників стояти певно при вірі, що тільки у певній вірі наше спасіння й успіх нашого відродження та кращої майбутності нашого народу та державного визволення». У «Пастирському листі» від 23 грудня 1938 року Д. Няраді сповістив вірників, що «нашу єпархію мукачівську в Чехословацькій Республіці віддав я під особливу опіку Препорочно Зачатої Діви Марії, наша ж держава проголосила її особливою Покровителькою-Заступницею Підкарпатської Держави».
1 січня 1939 року єпископ звернувся з «Батьківським зичливим словом до Впр. Отців Душпастирів», в якому закликав, щоб вони «свідомі своїх священних завдань, як найдальше держали себе від хоть якої протидержавної агітації так, щоб і найменша тінь не падала на їхню діяльність. І церковне право і сам природний закон вказують нам душпастирям яке має бути наше відношення до законної Влади на території, на котрій нам приходиться розвивати нашу священичу діяльність. Супроти такої Влади треба нам заняти впрост позитивне становище...». Незважаючи на цю пересторогу, українською поліцією були затримані греко-католицькі священики Н. Сілвай, І. Йосиф, З. Шолтес, І. Мінь, І. Емерик. Їх звинуватили в античеській, антиукраїнській і проугорській пропаганді та ув’язнили в концентраційний табір Думен. Безперечно, вищеназваними особами не завершувався перелік священиків, які відкрито працювали на Угорщину. Можливо, саме тому, окремими членами уряду Карпатської України вносилися пропозиції про заміну священиків в поодиноких округах.
Вступивши до виконання обов’язків апостольського адміністратора в Карпатській Україні, Д. Няраді виклав свій план дій в інтерв’ю редакторові «Нової свободи» В. Гренджі-Донському 12 грудня 1938 року. «Мій плян є такий, – сказав єпископ, – щоб кожний священик був взірцевим духовником своїх вірних і виконував свої обов’язки сумлінно і як найточніше. Другим моїм пляном є запровадити наше духовенство до діяльності Католицької Акції... Священик не сміє видтягатися від культурної праці між своїми вірниками, він повинен давати ініціятиву й брати живу участь у цій праці. А такої праці скрізь є багато: а) праця релігійного змісту, організація релігійних кружків, католицької молоді і т.п.; б) праця в читальні «Просвіти», догляд і керування нею; в) харитативно-добродійна допомога бідним; г) організовання і ведення антиалкогольних кружків... Також було б бажаним, щоб священство запровадило освідомлюючу працю господарського характеру... Відчити лекцій а також практичні вказівки, щоб піднести наш народ на вищий економічний рівень. Було б добре закладати при кожній парохії комітет, щоб дати можливість вишколення талановитих бідних хлопців через матеріяльну допомогу... На Карпатській Україні потрібно є видавати тижневик, де можна б містити крім політично-культурного перегляду, також цінні господарські поради селян... Для народу є конче потрібним видавати якнайбільше дешевих популярних книжок».
Д. Няраді активно почав впроваджувати свій план в життя. Єпископ заснував «Товариство греко-католицьких священиків», яке очолив Ю. Станинець, а секретарем став С. Сабол. Контакт з духовенством він підтримував при допомозі «Вісника Мукачівської єпархії в Чехословацькій Республіці», перший номер якого побачив світ 1 січня 1939 року в Хусті. Всього вийшло п’ять номерів. У «Віснику» друкувалися звернення єпископа до священиків та вірників, інформації про життя єпархії тощо. С. Сабол видавав «Місійний календар». Ці видання друкувалися в приміщенні державної друкарні в Хусті.
Наприкінці 1930-х років дві греко-католицькі вчительські семінарії значно розширили число учнів і щороку випускали по 200 – 250 випускників. Крім того, в Ужгороді успішно працювала греко-католицька семінарія, яка готувала священиків. За порадою уряду А. Волошина владика Д. Няраді з 1 лютого 1939 року переніс до Оломоуца Ужгородську богословську семінарію. Її ректором було призначено монаха-василіана М. Калинця.
10 березня 1939 року Д. Няраді видав розпорядження священикам про урочисте відзначення в церквах Сойму Карпатської України: «В особливіший спосіб поручаю і заряджую, щоб у день отворення Сойму – точна дата буде оголошена в радіо – у всіх парохіях нашої єпархії на автономній території Карпатської України всечестиві отці духовні відправили Службу Божу; наперед треба повідомити вірників і місцеві уряди. Рівно ж заряджаю, щоб із тої світлої нагоди всі дзвони по наших церквах дзвонили на навечеріє (в останній вечір перед днем відкриття Сойму – Авт.) й у самий день отворення Сойму по Службі Божій – також через чверть години». Три священики були обрані послами Сойму Карпатської України – К. Феделеш, А. Довбак і Ю. Станинець. Про останнього В. Гренджа-Донський писав, що він «облюблений священик, знаменитий проповідник і відомий наш письменник».
У Карпатській Україні існувало 140 православних парафій з 5 монастирями, з чого два були жіночі, а один на Пряшівщині. Всього в краї нараховувалось 155.000 православних. На думку П.Р. Магочія, «православний єпископ... не підтримав уряд Волошина. Православне населення, якому була прищеплена любов до всякого російського, не могло перейняти українську ідеологію хустського уряду». Вважаємо, що більш має рацію В. Шандор, який твердить, що «боротьба розпочалась заслугою єпископа Саватія в православній церкві. Саватій з’явився на Карпатській Україні і відправляв Богослужіння. Православна церква на Карпатській Україні належала до юрисдикції Сербської православної церкви, а Саватій належав до московської, в Чехо-Словакії не визнаваної. Є очевидно, що метою Саватія було зробити заколот».
Міністр внутрішніх справ Карпатської України Ю. Ревай під час свого перебування в Празі 4 грудня 1938 року прийняв представника «Німецького Інформаційного Бюро», якому заявив: «Ворожа пропаганда поширює сплетні, що в Карпатській Україні є переслідування на політичному чи релігійному тлі, зокрема переслідування православного населення. Ці чутки – видумані. В Карпатській Україні немає ніяких переслідувань. Всі громадяни, без різниці політичних переконань чи релігійної приналежності – є рівні перед законом». А. Волошин 23 листопада 1938 року прийняв архієпископа Саватія, «розмова з яким тривала 40 хвилин і торкалися справ православної церкви на Карпатській Україні. Архієпископ Саватій після розмови з прем’єром прийняв редактора «Нової свободи», і висловив велике задоволення, що прем’єр з повним зрозумінням і прихильністю ставиться до потреб православної церкви на Карпатській Україні». 28 листопада 1938 року А. Волошин прийняв нового єпископа православної церкви В. Раїча з Мукачева, який «зложив прем’єрові заяву лояльності до Карпатоукраїнської держави та її влади». 21 грудня А. Волошина відвідав сербський православний митрополит Йосиф у супроводі єпископа В. Раїча й архімандрита О. Кабалюка. Делегація передала привітання від патріарха православної церкви Гаврила. Митрополит Йосиф запевнив А. Волошина, що православна церква буде лояльна до влади Карпатської України та не буде втручатися до національних справ.
Таким чином, уряд А. Волошина пішов на зближення з керівництвом православної церкви, яке почало приносити перші позитивні наслідки. В с. Копашньово під час святкування храму церкви святого Михайла православний архієпископ закликав молитися за «Богохраниму Карпатську Україну та її правительство». Представник православної митрополії, поруч з греко-католицьким єпископом Д. Няраді, брали участь у Другому з’їзді Карпатської Січі в Хусті 19 лютого 1939 року як почесні гості. Серед питань, які обговорювалися 29 грудня 1938 року на засіданні Синодального Комітету Української Православної Митрополії Карпатської України, були: «Українська православна церква на службі відродження Карпатської України та розбудова церковної організації і наше відношення до інших церков». Ці факти є доказом того, що керівництво православної церкви у Карпатській Україні, принаймні лояльно відносилося до уряду А. Волошина.
На закарпатській території, яку окупувала Угорщина, греко-католицьким єпископом Мукачівської єпархії був Олександр Стойка. Високоосвічена і з багатим досвідом людина, він проводив нечітку та непослідовну політику, нерідко міняючи свої погляди. 26 жовтня 1938 року, коли А. Волошин став прем’єр-міністром Підкарпатської Русі, під час благодарственного молебня єпископ О. Стойка назвав його «батьком народу». В першій половині березня 1939 року єпископ у виступі по радіо заявив: «...Місце русинського народу може бути тільки в тій Угорщині, де він протягом тисячі літ ділив добро і лихо з братським угорським народом... І тепер, в ці години, коли героїчна армія Угорщини святого Стефана наближається до Карпатських гір, щоб визволити нас, русинів, від відчайдушного пекла, ми бачимо в цьому святу волю доброго Бога, який турбується за долю народів і націй. Ці герої-гонведи... з братньою любов’ю об’єднаються з нашими русинськими солдатами, щоб пліч-о-пліч навіки забезпечити повагу до віри і церкви русинського народу, забезпечити захист наших святих традицій і можливість матеріального життя, гідного людини. Приймайте з довір’ям і любов’ю гонведів». О. Стойка завершив свій виступ словами: «Хай живе наша тисячолітня батьківщина – Угорщина, хай живе наш улюблений пан регент і хай живе наш дорогий русинський народ». У пасхальному посланні від 2 квітня 1939 року О. Стойка закликав славити угорських загарбників і з радістю віддати їм багатства краю.
13 червня 1939 року О. Стойка склав присягу на вірність Угорщині: «Я, д-р. Стойка Олександр, як це личить єпископові, присягаю святим Євангелієм, що буду вірним прихильником регента Угорщини, і обіцяю, що ні посередньо, ні безпосередньо не братиму участь в справах, які суперечать інтересам Угорщини. Боже, мені допоможи!». Однак, незабаром, О. Стойка переконався, що угорські власті ведуть подвійну гру. Цим самим вони дискредитували себе в очах єпископа. Як вважають сучасні дослідники, О. Стойка спрямував всі зусилля на захист свого народу. Своїм відважним виступом не дозволив деградувати прелата ректора Олександра Хіру, якого нова угорська влада довгий час ігнорувала в семінарії. Він постарався також, щоб керівництво семінарії залишилося в руках священиків-народовців. Студійні місця в семінарії він заповняв селянськими хлопцями і піклувався про піднесення релігійно-культурного життя народу. Під його керівництвом видавалися офіційний орган Мукачівсько-Пряшівської єпархії «Душпастир», часописи «Благовісник» і «Місійний вісник». Однак, незважаючи на це, єпископ О. Стойка, безперечно, все зробив для того, щоб прискорити окупацію Карпатської України Угорщиною.
Адміністратором православних приходів на окупованій угорськими військами західній частині Закарпаття Владимир Раїч призначив ігумена Аврікія. Єпископу В. Раїчу було запропоновано прийняти угорське громадянство, але він відмовився. У зв’язку з цим Міністерство культів Угорщини заявило, що В. Раїч підданий іншої країни і тому він не може бути визнаний урядом як уповноважений по виконанню функцій єпископа у їх державі. Він був інтернований як особа неблагонадійна для угорських властей. На його місце було призначено ігумена Феофана Сабова, але і його незабаром усунуто. «Загальне враження населення Закарпаття про ставлення мадярської влади до закарпатських церков, – писав відомий дослідник історії церкви О.Данко, – можна у спрощеній формі окреслити так: мадярська влада фаворизувала греко-католицьку церкву, а до православної ставилася вороже чи, щонайменше, по-мачушиному... Православна церква Закарпаття... пройшла шлях від стану церкви переслідуваної на самому початку до стану церкви підтримуваної тією ж мадярською владою». Згідно угорської статистики, в 1940 році у Закарпатті нараховувалось 110 тис. православних.
15 березня 1939 року угорські війська розпочали окупацію Карпатської України. Через деякий час почалися масові репресії, які не обминули і представників церкви, причому, не мало суттєвого значення до якої конфесії належав той чи інший священик. «Архівні матеріали свідчать, – довели П. Чучка і Е. Швед, – що наступ угорських властей на українську ідею на Закарпатті в міжвоєнні роки не припинявся. Деякі з них наочно показують динаміку і технологію цього наступу, розкривають спеціальність служб киймел-гарітов, називаючи конкретних осіб, яких брали на мушку з метою фізичної розправи угорські репресивні органи напередодні другої світової війни, зокрема з осені 1938 по весну 1939 року». Даними вченими віднайдено два списки під назвами «Спис цих українців, які з метою сильно шкодили так мадярському, як руському народу» і «Спис цих українців, які намагалися шкодити мадярському і мадяро-руському народу», до яких занесені прізвища 140 осіб. Всі вони вважались запеклими ворогами Угорщини і підлягали знищенню. Дослідниками встановлено, що списки були складені 10 листопада 1938 року, тобто відразу після Віденського арбітражу і задовго до вторгнення угорських військ на територію Карпатської України.
У списках значилися прізвища п’ятьох духовних осіб – о. Булика, В. Лара, О. Хіри, С. Папа і Ю. Станинця. Необхідно додати, що в списках названі тільки добре відомі в широких колах населення люди. Час показав, що протягом 1939 – 1942 років усі вони пройшли крізь угорські тюрми і табори. У списках відсутнє прізвище Д. Няраді, який був відомий далеко за межами Закарпаття. Однак, незважаючи на велику популярність єпископа, «два дні після окупації Карпатської України уряд Мадярщини поставив єпископа Няраді у його власній квартирі в Хусті під строгий жандармський догляд із забороною виходити з будинку та зустрічатися з людьми. Брутальною поведінкою жандармерії та інших мадярських урядових властей єпископ Няраді зазнав всяких принижень. Тільки пізніше Апостольський нунцій в Будапешті Ангело Ротта поміг єпископові та його секретареві о. Решетилові виїхати до Риму».
Брак архівних джерел стосовно гортистських репресій проти священиків, замінюють спогади очевидців. Вони свідчать про жахливий терор, учинений угорцями: «Середина літургії. Не давши дослужити Службу Божу, о. Купара схопили, здерли ризи і, як злочинця, вивели з церкви... Заарештованих погнали в ліс. Зупинилися на поляні. Один зробив спробу втекти – то був Федір Рознійчук, – але його пристрелили на місці. Іншим пройшлися кулями по ногах, і всі ранені попадали на землю. Озвірілі садисти в дикій люті живим людям виколювали очі, відрізали губи, язики, розпорювали животи. Нелюдські крики, стогін, зойки поносилися над лісом. Ці люди помирали великомученицькою смертю. На гуцульщині їх називають «квасівськими мучениками». «Мене катували і судили за те, – пригадував священик Ю. Станинець, – що «брав участь у підпільній організації, яка ставила собі за мету прогнати угорських окупантів із Закарпаття». Так твердили судді і слідчі моєї «справи»... Побоями, знущанням намагалися «вибити» свідчення. Наші судді не вникали в справи». Греко-католицького священика із с. Терново на Тячівщині Погоріляка засудили на п’ять років ув’язнення. Активний учасник подій 1938 – 1939 років у Карпатській Україні священик С. Пап пройшов через тортури у хустській тюрмі і концтаборі в Кривій. У 1942 році його засудили вдруге. У вироку говорилося, що «підсудні проголошували, що Закарпаття завжди було українською територією, такою і залишиться, у зв’язку з чим Закарпаття, якщо треба, то збройним повстанням і революційним шляхом необхідно відірвати від Угорщини і приєднати до України».
Проводити репресії гортистам допомагали проугорськи настроєні священики. Таким, зокрема, був Ю. Марина. «Він греко-католицький священик, професор і віце-ректор Богословської Семінарії в Ужгороді, – пригадував С. Пап, – своїм поводженням був занадто грубим і зарозумілим. Ніхто з питомців його не любив. Для них він не був прикладом доброго священика. У священичій рясі був мадярським шпіоном... А тепер він тут, щоб подивитись ще на конання останніх жертв мадярського насилля». Багатьом допоміг уникнути ув’язнення і зберіг життя єпископ О. Стойка.
Отже, автономні уряди Карпатської України приділяли значну увагу розвитку освіти і культури в краї. Відновлювалися старі і відкривалися нові школи, гімназії, вчительські семінарії. Велику просвітницьку роботу серед населення проводило товариство «Просвіта». Поряд з ним виникали інші організації культурницького типу. Розвивалися наука, література, мистецтво, стабілізувалася видавнича справа. Однак, у порівнянні з попередніми двадцятьма роками, культурний розвиток пішов на спад. Причина полягала в тому, що уряд Карпатської України постійно опинявся перед економічними, міжнародними проблемами, які вимагали негайного вирішення. Саме тому політика в галузі культури відсувалася на задній план. З окупацією краю військами Угорщини, розвиток освіти і культури був паралізований. В результаті Віденського арбітражу церква виявилася поділеною між Угорщиною і Чехословаччиною. Переважна більшість населення Карпатської України була греко-католицького віросповідання. Із середини листопада 1938 року до середини березня 1939 року обов’язки апостольського адміністратора в краї виконував крижеватський єпископ Д. Няраді, який відзначався своєю чіткою українською орієнтацією. Уряд Карпатської України все робив для того, щоб не виникали конфлікти між вірниками греко-католицької та православної конфесій. Православна церква, що відносилася до Сербської Православної Митрополії, лояльно відносилася до уряду А. Волошина. Мукачівський єпископ О. Стойка, який залишився на окупованій Угорщиною території, вірно служив окупантам, заохочуючи їх до повного захоплення Закарпаття. Однак, в роки окупації він діяв менш активно, розчарувавшись у двоякості угорської політики. З окупацією Закарпаття військами Угорщини в краї встановився жорстокий репресивний режим, від якого постраждали представники духовенства обох конфесій. 

4.4. Організація Народної Оборони Карпатська Січ – збройні сили

На листопад 1938 року припадає утворення Організації Народної Оборони Карпатська Січ (ОНОКС), хоча перші січові загони ще на початку 1930-х років почав формувати Д. Климпуш з Ясіня. У міжвоєнній Чехословаччині не могло бути і мови про існування двох, паралельних одна одній армій, а тому, Січі були звичайними протипожежними і культурно-просвітніми товариствами, як і в сусідній Галичині. Необхідно також відзначити, що в 1920–30-х роках не було і потреби створювати паралельні чехословацькій армії українські збройні сили, адже вона справедливо вважалася однією із наймодерніших і найбоєздатніших у Європі. Наприкінці 1930-х років різко загострилася міжнародна ситуація. Безперервні напади угорських і польських терористів, антиукраїнська діяльність проугорської «п’ятої колони», бажання допомогти чехословацьким військам захищати територію краю, змусило уряд А. Волошина прискорити процес створення місцевих збройних сил.
«Назву Карпатська Січ, – писав один з ініціаторів створення організації Л. Гірняк, – треба завдячувати групі українських пластунів, а в першу чергу ініціаторові наради в справі створення якоїсь відповідної обставинам організації інж. Євгенові Кульчицькому, знаному пластунові». Є. Кульчицький згодом пригадував: «До Хусту я приїхав з початком листопада 1938 р... Зараз на другий чи третій день я скликав до дому радника Рубиновича моїх давніх добрих друзів. Це були самі пластуни, крім мене були: Рубинович, Забавський, Блистів, Сич, Пап. Я тоді подав короткий огляд положення й зробив висновок, що нам треба подумати про якусь організацію півмілітарного характеру для оборони національних інтересів Карпатської України, як аналогію я навів УСС-ів». Вирішили назвати нову військову організацію Карпатською Січчю, підготували її Статут. Підготовлені матеріали повинні були бути затверджені міністром внутрішніх справ. Труднощі виникли відразу, як тільки проект Статуту ліг на стіл В. Комаринському, який очолював відділ преси і пропаганди. Останній заявив, що Статут має бути значно доопрацьований, а також необхідно змінити назву організації. «По довгих переговорах, – продовжує Є. Кульчицький, – ми врешті уставили текст Статуту й остаточно прийняли назву «Організація Народної Оборони Карпатська Січ».
9 листопада 1938 року в Хусті відбулися установчі збори ОНОКС, на яких було прийнято Статут організації. В ньому так визначалася головна мета Карпатської Січі: «Оборона державних і національних інтересів Підкарпатської Русі та плекання оборонного духа в українському громадянстві... краю, поборювання протидержавної пропаганди та всестороння підтримка правительства Підкарпатської Руси, зокрема для удержування ладу та безпеки». Керівництво січовими відділами здійснювала Головна Команда, що перебувала в Хусті. За пропозицією С. Папа-Пугача командантом Карпатської Січі було обрано Д. Климпуша. До штабу організації ввійшли І. Роман, І. Рогач, С. Росоха. Що стосується двох останніх, то вони навіть не служили в армії. Однак цей штаб був суто політичним, бо ще існував військовий, сформований з досвідчених військових фахівців. Рішення установчих зборів Карпатської Січі було затверджено міністром внутрішніх справ Карпатської України Ю. Реваєм 10 листопада 1938 року.
Що ж являла собою Карпатська Січ в структурному відношенні? Головними органами Січі були Головна Команда і Рада у відповідності із Статутом. Команду очолював командант, який мав двох заступників і двох членів команди. У компетенції вищих органів Карпатської Січі було керівництво організацією та розпорядження її майном. Рада складалася із команди і референтів (керівників секцій). Існували референтури організації і зв’язку, пропаганди, преси та морального виховання, інструкторсько-оборонного навчання. При Головній Команді діяли адміністративний секретаріат і ревізійна комісія. Члени організації ділилися на: а) дійсні, які були прийняті командою в члени організації; б) благодійні, які надавали організації матеріальну або моральну підтримку; в) почесні, які мали заслуги перед українським народом. Благодійних і почесних членів назначала рада. Крім членів були і кандидати в члени організації. Члени Карпатської Січі мали право брати участь у всіх заходах, що проводилися організацією, користуватись активними і пасивними виборчими правами, а також носити формений одяг, знаки і зброю. Вони повинні були дотримуватися Статуту, беззаперечно виконувати накази команди і відбувати покарання. Низові організації Карпатської Січі поділялись на відділи. Кілька їх складали куш. За званнями керівний склад поділявся таким чином: старший січовик, десятник, сотник і атаман. Посади, які вони займали, були такими: гуртковий, провідник, кошовий, член ради і командант. Члени і посади позначались на рукавах і головних уборах форменого одягу. Керівний склад приймав присягу у присутності команданта.
Найповніше серед сучасних українських дослідників організаційно-штатну структуру Карпатської Січі описав Олександр Пагіря: Головний Командант (Д. Климпуш); Головна Команда (заступник коменданта – І. Роман, головний писар – І. Рогач, зв’язковий старшина з урядом Карпатської України – С. Росоха); Рада: референт ура організації та зв’язку – Є. Кульчицький (Гут), референт ура пропаганди та преси – С. Росоха, субреферат ідеології – З. Коссак (Тарнавський), референтура інструкторсько-оборонного вишколу – Г. Барабаш (Чорний), субреферентура вишколу, субреферентура діяльності, мобілізаційна референтура – Р. Шухевич (Борис Щука), господарсько-фінансова референтура – І. Роман, головна референт ура жіночих відділів – комендант С. Тисовська, заступник М. Химинець, референтура осідку Команди. Окружна команда (комендант, заступник (писар), військовий референт, референтура жіночих відділів), районна команда (комендант, заступник (писар), референтура жіночих відділів).
Сучасними дослідниками наводяться різні дані про кількісний склад Карпатської Січі. За нашими підрахунками, тільки у Волівському окрузі (тепер Міжгірський район) нараховувалося близько одної тисячі січовиків. Відзначимо, що станом на 30 листопада 1938 року крім команди Карпатської Січі у Воловому, аналогічні підрозділи були засновані в Іршаві, Великому Березному, Перечині, Рахові, Середньому, Тячеві і Хусті. У кожному з названих округів до команд Карпатської Січі масово вливалася молодь, однак лише лічені одиниці пізніше взяли участь у боях з угорським військом. Кількість вишколених січовиків, або так званих дійсних членів Січі, не перевищувала двох тисяч.
Найбільш боєздатні військові частини Карпатської Січі знаходилися в Хусті. Поручник С. Сулятицький, який входив до складу хустської січової команди, пригадував: «Склад Коша – 5 сотень, 1-а і 2-га сотня... коло 320 людей (точно напередодні бою з чехами – 318 людей)... 3-я сотня це була сотня хустських робітників та селян, а також до неї входили студенти. Всього біля 200 людей. 4-а була так звана уряднича, із 160 – 180 людьми, 5-а залізнична – 40 людей (Подані числа трьох останніх сотень не є точні, а то головно із огляду на їх склад, де обов’язки поодиноких осіб вимагали частих пересувань та перенесення). Останні три сотні не приходили одначе під увагу, як кожночасна бойова сила, через їх склад та заняття поодиноких людей. Ужити їх можна було лише тоді, коли б якась операція була передбачена на точно означений час та тривала недовго». Значна увага приділялася військовим вишколам, які поділялись на: 1) загальні (для рядових членів Карпатської Січі); 2) для провідників відділів та гуртків; 3) для інструкторів-підстаршин; 4) для старшин, членів Головної Команди та Ради (штабу). До програми загального військового вишколу та виховання входили такі предмети: фізичне виховання (зарядка і спорт); стрілецький вишкіл (зброєзнавство); бойовий (польовий) вишкіл; стройова підготовка (впоряд); вартова служба; виховні науки: історія та географія України, історія українського війська, обов’язки воїна-січовика; культурно-освітні предмети: загальноосвітня праця, гігієна, боротьба з неписьменністю; військовий церемоніал (Дет. див.: Пагіря О. Карпатська Січ: Військове формування Карпатської України. К.: Темпора, 2010). 
Не кращим чином стояла справа з озброєнням. П. Стерчо писав, що «січовики зброї не мають. Тільки від випадку до випадку приділяється їм зброя для служби безпеки». Культурний референт ОУН при уряді Карпатської України О. Ольжич, який входив до складу військового штабу Карпатської Січі, писав, що Головна Команда «встигла закупити потай, приватно з різних джерел коло 200 револьверів, головно калібру 6,35, та три машинові пістолети з невеликою кількістю набоїв. З цього разом зі згадуваними 10 рушницями складалося усе озброєння Січі, з яким вона вступила в грядучі події». Січовики Хустської команди мали «10 рушниць (манхліхтер) в добрім стані, 2 типу старшого та 3 автоматичні пістолі. Короткої пальної зброї було коло 50 штук як також кілька ручних гранат. Набоїв по 25 штук на кріс, а 50 на револьвер».
Керівники Карпатської Січі кілька разів зверталися до А. Волошина з проханням передати зброю «з засобів, які находяться при окружних урядах та окружних судах». Прем’єр-міністр, не маючи таких повноважень, дозволу не давав. Аналогічно поступав і уряд. У відповідь послідували демонстрації під гаслами «Січі зброю!» Небажання Праги видати зброю Головній Команді пояснювалося кількома причинами: по-перше, чехословацька контррозвідка постійно повідомляла про підготовку змови проти уряду А. Волошина; по-друге, Карпатська Січ нерідко виходила з-під контролю автономного уряду; по-третє, сам А. Волошин побоювався конфронтації у відносинах з Чехословаччиною. Зброя в руках січовиків могла призвести до кровопролиття. Відсутність зброї й призвела до такої спроби захопити її силою, що вилилося в кровопролитні сутички 13 – 14 березня 1939 року між відділами Карпатської Січі та чехословацьким військом. Відсутність зброї стала трагічним розв’язком під час боїв з угорською армією. Необхідно погодитись із твердженням О. Пагірі, що відсутність зброї у Карпатської Січі стала головною перешкодою на шляху до її організаційної розбудови, вишколу особового складу та перетворення із  військової організації на справжні збройні сили Карпатської України. Серед головних причин цієї ситуації дослідник виокремив наступні: 1) відсутність у Карпатської України власної правової бази діяльності Карпатської Січі як військового формування автономного краю; 2) негативне ставлення чехо-словацького військового командування до проблеми озброєння відділів ОНОКС; 3) відсутність цілеспрямованої політики автономного уряду А. Волошина у ситуації з озброєнням Карпатської Січі; 4) невдачі української еміграції та ОУН у справі здобуття зброї для Карпатської Січі за кордоном. 
Розбудова Карпатської Січі вимагала значних коштів, а їх уряд не мав. А. Волошин звернувся з проханням про допомогу до громадян краю та української діаспори. Очікувана допомога незабаром почала надходити. 19 лютого 1939 року КДКУ, який діяв у Канаді, вислав «5200 доларів на руки прем’єра о. А. Волошина... для розбудови Карпатської Січі». Надходили пожертви від окремих політичних діячів краю, а також від окремих громадян. 13 січня 1939 року «Нова свобода» повідомляла, що перерахували кошти на розбудову Карпатської Січі А. Волошин – 28000 кч., «Український Жіночий Союз в ЧСР» – 200 кч., єпископ Д. Няраді – 300 кч., підполковник Зарицький – 100 кч., доктор Д. Васильків – 300 кч., доктор Ю. Добриловський – 500 кч. У січні 1939 року в Підкарпатському банку нараховувалось 34688 кч., висланих для розбудови Карпатської Січі. Р. Венгринович, хустський адвокат, з нагоди свого вінчання, перерахував 500 кч. на користь збройних сил молодої держави [68, 1939, 13 січ.]. Цікаві факти зустрічаємо у спогадах В. Гренджі-Донського: «Цього року (1939 – Авт.) наша селянська молодь колядувала в користь оборонної організації Карпатська Січ... Коляди пройшли всюди дуже гарно і наприклад у Синевирі заколядували 1200 кч. Нашій селянській молоді можемо лиш погратулювати».
В ніч з 13 на 14 березня 1939 року в Карпатській Україні відбулися події, які зробили значний вплив на подальшу долю краю. Мова йде про військові сутички між карпатськими січовиками і чехословацьким військом, які співпали із вторгненням гортистської армії на територію краю. Ці події свідчили про кульмінацію чехословацько-українських суперечностей, що вилилося в безглузде кровопролиття, яке зробило неможливим військове співробітництво збройних сил Чехословаччини і Карпатської України.
Уряд Угорщини ніколи не покидав думки про розширення своєї території за рахунок закарпатських земель. На середину березня 1939 року ці настрої стали особливо відчутними. Угорщина концентрує свої збройні сили на кордоні з Карпатською Україною, її війська готові до переходу кордонів краю. Відповідальність за територіальну цілісність Карпатської України несли чехословацькі війська, однак напередодні агресії вони почали втрачати до цього інтерес. А. Волошин відчував, що роль Карпатської Січі як єдиної боєздатної одиниці зростає з кожним днем. Однак, ця, поки-що, напіввійськова організація потребувала зброї, якої в неї майже не було. Ввечері, 13 березня 1939 року відбулись дві наради керівництва Карпатської Січі, на яких обговорювалось питання озброєння. Ю. Боржава (письменник С. Сабол) вважає, що внаслідок цих нарад А. Волошин «підписав наказ команді чеської жандармерії видати Січі зброю». Озброєні січові загони мали відійти на угорський кордон. Комендант жандармів підполковник Вака видав зброю, «а саме 41 крісів та около 90 револьверів». Проте Вака категорично відмовився видати решту частину зброї, незважаючи на наказ А. Волошина. Хоча, необхідно відмітити, що він не підпорядковувався прем’єр-міністру Карпатської України.
Хто ж спричинив трагедію, яка сталася в ніч з 13 на 14 березня 1939 року? Чіткої відповіді на це питання немає. Фактично, існують дві точки зору, яких притримуються очевидці та історики. Обидві вони протилежні по своїй суті. Перша з них полягає в тому, що генерал Л. Прхала, виконуючи наказ Гітлера, який був зацікавлений у мирній ліквідації Карпатської України і мав свої плани щодо Чехословаччини, за ніч стягнув війська і жандармерію з околиць Хусту і «над ранок 14 березня збройно напав на команду та на всі касарні Січі в Хусті». Як відзначав один з дослідників, «волею Берліна було не утруднювати, але навпаки улегшувати окупацію Карпатської України мадярами». По-іншому дивиться на цю проблему Й. Сарвадій. Він говорить про попередню підготовку січовиків до боїв з метою «здобути зброю від чеської жандармерії». На його думку, січовики проводили вишкіл на старому цвинтарі, який заходився близько від будови «Раковці» в Хусті. Біля першої години ночі, озброєні січовики облягли Головну Управу жандармерії, запропонувавши жандармам передати ключі від складів зброї. Згаданий автор констатує: «Жандарми, чех і два українці, старались переконувати старшину Січі, що вони цього вчинити не можуть, нехай звернуться до начальника жандармерії підполковника Ваки.., ключів вони від складів не мають, зброєю розпоряджається начальник військ СТОС».
Суперечка між січовиками і жандармами завершилася стріляниною. Хто стріляв першим – невідомо. За Й. Сарвадієм:
«армія, як правило, без відповідного наказу не вживає зброї, а якщо так, то в самообороні»;
«якщо чеська армія мала б намір розв’язати Січ, чи збройний переворот, то вона мала можливість застосувати нову військову силу, а не бавитися, та з кількома панцирними возами йти нападати на будови, в яких мешкали січовики, січову гостинницю».
Йому заперечує С. Сулятицький, який аналізуючи склад січового коша в Хусті, його озброєння, приходить до висновку: «На випадок якоїсь акції зі сторони чехів, ми могли числити лише на оборону, а не противно».
Так чи інакше, чеські війська вступили в Хуст «в силі 200 багнетів, 3 танків та легких гармат (кількість яких невідома)». Збройна боротьба тривала більше восьми годин. На вулицях Хуста з’явились барикади, зав’язались регулярні вуличні бої. А. Волошин всіляко намагався уладнати конфлікт, однак Прага не відповідала на численні телефони і телеграми української влади. «Грозила цілковита катастрофа, – писав В. Шандор, – А. Волошин кількома наворотами розмовляв з ген. Прхалою і вимагав, як голова автономного крайового уряду припинити бої». «На поміч жандармерії, – писав Й. Сарвадій, – прибуло військо з панцирними возами і танками, бої розігрались на чотирьох пунктах міста і тривали до 11-ої до обіда, коли капітан поліції Ю. Білей, капітан генерального штабу Парчані і інші парламентарі проголосили перемир’я». Внаслідок боїв обидві сторони мали людські жертви, багато поранених. В літературі з цього приводу знаходимо певні розбіжності. Автори по-різному дають кількість загиблих під час боїв 13 – 14 березня 1939 року. Хоча дані наводяться різні, однак відомо, що січовиків загинуло значно більше, ніж чеських вояків (див. таблицю). Причини і наслідки цієї трагедії добре відомі.
Збройні сутички мали місце не тільки в Хусті. Вирвавшись з оточення кіш розбив жандармів у Велятині та Буштині. Чеських вояків було роззброєно біля Іршави, Білок, Копані та Тячева. Аналогічні події відбулися на Волівщині. Ще в листопаді 1938 року командантом гарнізону Карпатської Січі в Торуні став інженер О. Волянський. Склад гарнізону нараховував 20 – 25 чоловік. Він поділявся на три групи по 6 – 7 чоловік кожна. Вояки гарнізону були озброєні «відібраною від поляків (терористів – Авт.) зброєю». За два дні перед виступом відбулась нарада у Воловому, під час якої обговорювалося питання спільних дій жандармів та січовиків проти терористів. Керівництву Січі стало відомо розташування чеських військ, жандармських та фінансових станиць, відомості про їх кількість та озброєння. О 9-ій годині 14 березня 1939 року кур’єр з Хусту привіз наказ про негайне роззброєння чехів та захоплення їх позицій у Волівському окрузі. «О год. 20.30 бій закінчився, – писав Г. Яворенко, – ворог ганебно втік, маючи коло 100 людей вбитих та багато ранених. Наші не мали ніяких втрат». Це явне перебільшення. Важко повірити, що така невелика за обсягом територія мала таку значну кількість жандармів. До того ж, добре озброєні чехи мали повну можливість дати достойну відсіч січовим загонам. 15 березня 1939 року о першій годині 30 хвилин січовики в кількості близько 200 чоловік вирушили на польський кордон і рухалися в сторону Торуна. Січовики відкинули ворога за межі Карпатської України в глибину польської території на чотири кілометри, знищивши за собою мости. Була оголошена мобілізація в населених пунктах Новоселиця, Ляховці, В. Бистрий, Майдан. До полудня змобілізували близько 400 чоловік, які чекали наказу з Хуста вийти на угорсько-український фронт. Над Карпатською Україною нависла нова небезпека – загроза угорської окупації.
Напад січовиків на чеське військо був тактичною помилкою. Він співпав з вторгненням угорської армії в Карпатську Україну. Кровопролитні сутички 13 – 14 березня 1939 року значно ослабили Карпатську Січ і зробили неможливими її спільні дії з чеським військом проти агресора. «14 березня тріумфували мадяри, – писав С. Росоха, – що скористали з тих українсько-чеських боїв». До цього тільки додамо, що значна вина на українсько-чеському кровопролитті лежить на самому С. Рососі, який був одним із ініціаторів захоплення січовиками чеської зброї. Події першої половини березня 1939 року прискорили трагічний кінець Карпатської України.
Фактором, який негативно впливав на політичну ситуацію в краї, були суперечності в самому українському таборі. Автономний уряд А. Волошина постійно відчував опозицію з боку молодих і радикальних націоналістів, які перебували в керівництві Карпатської Січі і вимагали рішучих дій по відношенню до чехів. Опозицію по відношенню до А. Волошина складали І. Рогач, І. Роман, С. Росоха, Ю. Химинець та ін. Їх підтримували члени ОУН Є. Врецьона-Волянський, Ю. Лопатинський. С. Росоха пізніше писав, що «не раз дуже критично висловлювався на їх адресу та інших провідників... бо ж в наших «революційних поняттях» вони були «опортуністами», а тільки ми «правдивими» націоналістами. Без сумніву, що такі поняття в нас родились під впливом ОУН, до якої належали провідні одиниці закарпатської молоді». Що стосується інших активних учасників подій 1938 – 1939 років у Карпатській Україні, то у виданих ними спогадах суперечності в українському таборі, як правило, замовчуються. Через їх праці червоною ниткою проходить ідея монолітної єдності і всезагальної підтримки уряду А. Волошина. Насправді, все було далеко не так.
Командант січовиків в с. Арданові І. Соломко постійно переконував односельчан, що «владу не можна прийняти», а «Волошин уже давно заслужив на мотуз». М. Бандусяк доводив слідчій комісії ЦУНР, що члени Головної Команди Карпатської Січі С. Росоха та І. Рогач «підкошують авторитет українського правительства, спеціяльно міністра Ревая, твердячи, що його минувшість не дає запоруку правильного ведення держави, а премієр Волошин старий і мало енергійний, тому таку владу треба виміняти». І. Рогач та С. Росоха називали «соціялістичними» і «комуністичними» склад ЦУНР, редакцію газети «Нова свобода», очолювану В. Гренджою-Донським. А. Штефана і М. Бращайка вони охрестили «безхребетними і запроданцями». Такі висловлювання названих осіб на масових мітингах викликали сумніви у населення, заважали консолідації національних патріотичних сил. У Севлюші «під час демонстрації студенти учительської семінарії під проводом людей з «Естради» (пропагандистський апарат Карпатської України – Авт.) підійшли під будову польського консулату й повибивали усі шиби на вікнах». Такі провокативні дії значно ускладнювали міжнародне становище Карпатської України. Навіть В. Гренджа-Донський, що вважав себе «послідовним націоналістом», закликав до стриманості, дисциплінованості, бо «в нас мусить бути порядок і ніхто не сміє робити на власну руку». «Сам Волошин, – писав він, – приневолений був телефонічно висловити свій жаль».
Сучасний дослідник О. Довганич вважає, що «приблизно з лютого 1939 року в Карпатській Січі виникла опозиція. В ній спочатку опинились українські емігранти, в основному галичани (Кульчицький, Чорний, Волянський та ін.)». Командант Карпатської Січі Д. Климпуш під час допиту 18 січня 1945 року заявив: «Зі мною, наприклад, розмовляв Кульчицький, який ставив мені питання, чому на території Закарпатської України емігрантів не допускають до державних справ, чому перевагами користуються локал-патріоти. Локал-патріотами ми називали себе, а патріотами – емігрантів. Потім виявилось, що на боці опозиції, тобто на боці українських емігрантів, опинились і локал-патріоти Роман, Рогач, Росоха та інші, які фактично перебували у керівництві Карпатської Січі і користувались в Січі великим авторитетом. Таким чином, Карпатська Січ фактично перебувала в руках опозиції».
Незадоволені поміркованістю кабінету А. Волошина, радикали з Карпатської Січі таємно збиралися на своїх нарадах. С. Росоха, І. Роман. В. Галаган, В. Забавський, А. Патрус, Ю. Химинець, Ю. Лопатинський, Є. Врецьона виношували плани державної змови проти уряду Карпатської України. Відомо про декілька таких спроб: у жовтні 1938 року, лютому – березні 1939 року. Представник Карпатської України в Празі В. Шандор писав, що «у другій половині лютого 1939-го року група гарячкуватих провідників з Головою Команди Карпатської Січі в Хусті (це помилкове твердження, бо Д. Климпуш був відсутній – Авт.) на своїх таємних нарадах рішили усунути уряд Карпатської України в Хусті, бо, мовляв, занадто м’ягко поводиться з чехами. Тим самим, вони самі хотіли захопити у свої руки владу Карпатської України і проголосити її повну незалежність».
Ретельніша підготовка до змови велася в березні 1939 року, коли «при Головній Команді скоро створено окрему частину, що її назвали Другий відділ. Начальником цього таємного відділу призначено інж. Євгена Врецьону-Волянського». Про таємність і небезпеку їх задумів писав М. Бандусяк. Він доводив, що змовники «із Січи витворили конспіративну організацію, яка веде свою роботу у т. зв. розвідчім відділу, про чинність якого відмовила подати звіт командантові. Та конспіративна робота є керована із-за границі і за чужі гроші». Змову планували провести у два етапи: на першому (13 – 14 березня) захопити чеську зброю, а на другому (14 – 15 березня) здійснити державний переворот. Й. Сарвадій пригадував, що від свого товариша, який студіював теологію у Львові, «довідався, що штаб Карпатської Січі приготовляється на здобуття зброї жандармерії і війська та скинути владу о. Волошина... Я налякався сам себе – повстання? «Таж ми не маємо створених хоча б на папері полків, хто буде полками керувати? – думав я». Провал операції по захопленню зброї зробив спробу державної змови неможливою. 
Необхідно відзначити, що штаб Карпатської Січі так і не зміг створити боєздатні збройні сили. Один із сучасних дослідників історії українського націоналізму Ю. Пундик змушений був визнати, що Карпатська Січ організовувалася «на швидку руку», а її вояки не мали «відповідного військового вишколу». Серед членів штабу дійовим до останньої хвилини залишався тільки М. Колодзінський. Прихильники гетьмана в екзилі П. Скоропадського «вбачали одне з головних джерел падіння Карпатської України в нерозсудливій політиці лідерів ОУН і докоряли німецьким урядовим інституціям за прихильність до націоналістів». З таким однозначним висновком важко погодитися, якщо врахувати ще й той факт, що між гетьманцями і ОУН в 1930-х роках майже не припинялася боротьба. На нашу думку більш близькі до істини ті дослідники, які вбачають у падінні Карпатської України трагедію. «Трагедія – для десятків молодих людей, – вважають В. Галас та І. Поп, – здебільшого емігрантів із Галичини і співчуваючих їм закарпатців, які заплатили своїм життям за ідею створення «українського П’ємонту» у Центрально-Східній Європі».
Не припинялися зв’язки ПУНу з урядом Карпатської України в екзилі. П. Стерчо опублікував документ, який свідчить про те, що вже після окупації краю Угорщиною А. Волошин із своїми однодумцями зустрівся з А. Мельником і навіть підписав договір про співпрацю. У ньому стверджується, що «Український Націоналістичний Рух, а зокрема Уряд Карпатської України і Організація Українських Націоналістів спільно змагали всіми силами створити, збудувати й оборонити Карпатську Українську Державу». З опублікованого П. Стерчом документу видно, що від ОУН його підписали А. Мельник, О. Сеник-Грибівський і Я. Барановський-Лімницький. Делегацію Карпатської України склали А. Волошин, Ю. Ревай і А. Штефан. Більш детальніше про хід переговорів і підписання названого документу говорить «Особова справа А.І. Волошина».
19 червня 1945 року, перебуваючи в Лефортівській в’язниці, А. Волошин заявив слідчому НКВС Вайндорфу: «...Я мав зустріч і розмову з А. Мельником, але не в Берліні, а в Італії... Знаходячись в Празі до мене на квартиру в кінці серпня чи на початку вересня 1939 р. прийшли прем’єр-міністр Ю. Ревай і В. Комаринський і повідомили, що вождь українських націоналістів Андрій Мельник запрошує мене – президента Карпатської України, їх і члена мого уряду міністра освіти Августина Штефана в Венецію (Італія) для політичних переговорів з питання дальнішої долі Карпатської України... Я погодився вести переговори з А. Мельником і для цієї цілі поїхати до нього в Італію».
«Переговори відбулись в готелі на острові Лідо (Венеція), – продовжував А. Волошин, – де вже чекав А. Мельник, його секретар і професор римського університету. При переговорах були присутні: Андрій Мельник, його секретар Барановський і професор римського університету Онадський (або Онацький) – ідеолог українських націоналістів, який одночасно очолював націоналістичні організації в Італії, я – президент Карпатської України, прем’єр-міністр мого уряду Юлій Ревай, міністр освіти А. Штефан і В. Комаринський – керівник пропаганди при моєму уряді. Після обміну привітаннями проходили політичні переговори, повного змісту яких не пам’ятаю. Добре пам’ятаю тільки те, що Мельник запропонував мені і решті делегації погодитися на приєднання території Карпатської України до решти українських земель, тобто до Галичини і Радянської України для утворення «Самостійної України». Далі Мельник заявив, що ціль по створенню «Самостійної України» буде здійснена при допомозі українців, які населяють всі землі і вони ж допоможуть удалити угорців з території Карпатської України, яку останні окупували. На пропозицію Мельника я згоди не дав і відповів, що моя ціль полягає в тому, щоб удалити угорців з території Карпатської України і зберегти її автономію. Мельник, Онацький і Барановський запросили мене, Штефана, Ю. Ревая і Комаринського поїхати в Рим для продовження переговорів, але я від цього відмовився і поїхав з Комаринським в Прагу».
З наведеного документу видно, що А. Волошин вищеназваний договір не підписував. Однак, А. Штефан і Ю. Ревай поїхали в Рим, і не виключено, що договір був ними підписаний. Що стосується А. Волошина, то він розцінював запрошення А. Мельника в Рим «як прагнення з його боку зробити на мене вплив і погодитися на його пропозиції в Римі, де б йому допомагали в цьому націоналістичні кола». Сучасний дослідник історії Карпатської України М. Болдижар теж вважає, що А. Волошин договір з А. Мельником не підписував. Безперечно, А. Волошин не відкидав возз’єднання краю з Великою Україною, однак вважав це справою майбутнього. Протягом свого перебування в еміграції, колишній президент Карпатської України переслідував єдину мету – звільнити територію краю від угорських військ.
Незважаючи на велику чисельну перевагу ворога, Карпатська Січ зробила опір. «Тоді, коли вісім мільйонів чехів віддало себе під панування німецької держави без найменшого спротиву, – писав кореспондент галицького журналу «Жіноча воля», – в той час тисячі українців збройно виступили проти мадярської кількатисячної армії». Про битву на Красному полі повідомляв львівський часопис «Нова зоря»: «Не дасться заперечити факту, що під Хустом відбулася велика битва, в якій з обох сторін полягло багато соток вояків. Мимо всієї симпатії до мадярів не можемо не підкреслити, що український народ... хоробро боровся». Аналогічне можна прочитати в іншому виданні: «...навіть найбільший ворог українського народу мусить признати, що українська молодь по-геройськи обороняла свою волю». Угорські власті змушені були визнати, що «під час березневих операцій на Карпатській Україні мадярська армія мала 72 убитих, 163 ранених, 4 пропавших без вісти і 2 полонених».
18 березня 1939 року останні захисники Карпатської України припинили опір, однак окремі відділи Січі продовжували боротьбу в партизанських загонах. В горах між Великим Бичковом, Кобилецькою і Квасівською Полянами та Раховом діяли партизани, яких очолювали С. Росоха, М. Крупа, О. Ворохта. «Поява карпатських січовиків у горах, – писав Ф. Попович, – підбадьорила населення і піднесла їх дух. Зародилася надія на скоре визволення і краще майбутнє». Угорська влада кілька разів оголошувала амністію всім тим, хто припинить боротьбу, однак безуспішно. Після того, як керівництво діями всіх партизанських груп взяв на себе С. Росоха, було вирішено «звільнити від дальших обов’язків в партизанці всіх, котрі не народжені в Карпатській Україні. Місцеві січовики мали допомогти їм дістатися за кордон». В травні 1939 року партизанів Карпатської Січі на Рахівщині очолив О. Ворохта. «Бойові акції партизанів... таки не дали мадярам спати. На початку травня мадяри видали для населення відозву з останньою пригадкою, щоб здати всіляку зброю і негайно зголосити всіх підозрілих і чужих людей. З цією відозвою три дні і три ночі били по горах в надії, що вони розгромлять «січ-банду»... Ворохта тримав нас досить гостро, і ми також мусіли запрягтися до роботи і час до часу розвозили і розліплювали летючки з різними закликами до Рахова і Великого Бичкова. А коли більшовики зайняли Галичину, то багато з наших хлопців у добрій волі і надії на краще майбутнє перебралися за кордон і опинилися в Галичині». Партизанський загін у Волівському окрузі очолювали Ф. Тацинець-Крот і О. Тарасюк. У його складі перебували жителі з різних верховинських сіл і галичани. Після оголошення амністії Ф. Тацинець повернувся до рідного села Келечин, після чого був заарештований і розстріляний поблизу Волового.
Угорські архівні документи підтверджують всю небезпеку для Будапешту дій партизанських загонів. Генеральний штаб угорської армії в березні 1939 року прийняв рішення провести ряд бойових операцій по «очищенню» Карпатської України «від чужих елементів, а про їх «очищення» доповідати кожні десять днів». «Чужі елементи», до яких відносили і галичан, виводили до угорсько-польського кордону, і там передавали на розправу полякам. Гортисти цілком серйозно віднеслися до існування «банд січовиків», як вони називали загони українських партизанів. Саме з цією метою збільшувалась кількість військ в окремих округах. Це стосується і жандармського корпусу. Так, у Перечинському окрузі діяли 94 жандарми, в Іршаві – 15, Нижніх Воротах – 17, Хусті – 30. У 1939 році в Ужгороді була відкрита спеціальна жандармська школа, в якій навчалось 500 майбутніх жандармів.
Документи угорських архівів дають можливість з’ясувати головну причину тривалості партизанських січових загонів. Їх діяльність була не стільки відчайдушною спробою несприйняття угорської окупації, як відповіддю на масові репресії і колонізаторську політику «визволителів русинів». Перша військова адміністрація Закарпаття була сформована, фактично, ще напередодні окупації. Її очолив Б. Новакович, а членами були призначені тринадцять вищих офіцерів угорської армії. М. Козма змушений був визнати, що «Закарпаття ми (угорці – Авт.) одержали тільки при допомозі німців. Без них це зробити було б важко». Керівник терористів вважав, що «німці не хотіли нас з’їсти», «ми ще їм потрібні», «багато чого ми, угорці, ще не розуміємо». Уряд Німеччини ще на початку 1939 року заявляв, що для неї Угорщина необхідна як міцний і дружній сусід. Берлін вимагав, щоб «після окупації Карпатської України Угорщиною було взято до уваги німецькі транспортні потреби та економічні інтереси імперії». Вже за перші два місяці окупації на працю в Угорщину відправлено 59377 чоловік, а в Німеччину – 686 осіб. Вже в березні 1939 року Закарпаття наводнили угорські агенти, які вербували робітників на працю до метрополії. В першій половині березня 1939 року в Ужгороді було відкрито представництво сільського господарства, яке вирішувало єдину проблему – набір робітників на працю в Угорщину.
Уже згадуваний М. Козма зізнався, що «завоювати Закарпаття при допомозі німців було легко, але важко буде його утримати, тому що угорці не вміють поводитися з іншими народами». Для угорської військової адміністрації кожний закарпатський інтелігент вважався підозрілим і небезпечним. Один із агентів доносив, що «закарпатський народ знаходиться в значній мірі під впливом греко-католицьких священиків, 95% яких добре себе вели у міжвоєнний період. Що стосується вчителів, то 60% з них треба негайно звільнити, бо вони прихильники українського напряму». Жертвами репресій гортистів ставали різні категорії місцевого населення, однак найбільш жорстоко окупанти поводились з членами Карпатської Січі. «Під натиском окупантів ми змушені були відступати, – пригадував І. Піпаш, – патріотам довелося добиратися до домівок. Йшли, як лише могли: через гори, лісами, бо в селах господарювали місцеві «чорносорочечники», ловили й убивали січовиків. Так загинули Павло Волощук у В. Бичкові, Іван Полянчук, Федір Рознійчук, Василь Тимощук, Іван Годван і Михайло Мендешора з Требушан, Василь Небола та Карло Купар з Грушова (закатували їх у Квасах)».
17 березня 1939 року потрапив у полон керівник іршавських січовиків В. Галас і був розстріляний гонведами. Така ж доля спіткала команданта Волівської Січі С. Фігуру, якого розстріляли 18 березня. Ватажок Хустських січовиків О. Блестів-Гайдамака, перебуваючи в хустській в’язниці, «не мав олівця, тому шпилькою проколов палець і кров’ю написав записку: «Я, Олександр Блестів, 22-річний з Хуста, іду на смерть за те, що любив свою рідну Україну». Про своє перебування в угорському таборі Вор’юлопош писав О. Пайкош – активний член «Просвіти» 1930-х років. Він описав факти знущань і тортур над січовиками Павлом і Петром Андрейчиками, послом Сойму І. Перевузником та іншими. В таборі перебували 1200 чоловік. Детальні описи табірного життя містяться в щоденнику В. Гренджі-Донського. Його автор описав злодіяння гортистів не тільки в таборі, але і в різних куточках краю. Він помістив відомості про розстріл терористами М. Колодзінського, З. Коссака, Ф. Тацинця, О. Блестіва, Я. Завальницького, С. Фігури, Д. Остапчука та багатьох інших. Житель с. Скотарське, що на Воловеччині, В. Ігнась розповідав: «Розпочалися арешти... Тюрми були повні. Багато людей розстріляно, особливо молоді, угорськими жандармами і військами. Тільки з моєї семінарії біля Хуста загинуло біля 25 хлопців...». Свій побут в угорській тюрмі та концтаборі описав С. Пугач. Садистські методи катування практикувались гортистами в каштелі «Ковнер».
На жорстокість угорців неодноразово звертав увагу А. Волошин. Вже перебуваючи в еміграції, він писав у листі до міністра закордонних справ Німеччини Й. Ріббентропа: «Кривава окупація, безжалісні переслідування українського народу, безтактна поведінка представників угорської влади по відношенню до корінного населення, відсутність в угорських урядників всякого соціального чуття, а також економічна відсталість Угорщини стали результатом того, що з часу свавільного захоплення Карпатська Україна перетворилась у вогнище наруги». А. Волошин, навівши конкретні факти про різке падіння матеріального і духовного добробуту закарпатців, підсумував, що «угорський королівський уряд розглядає Карпатську Україну з перспективи 1914 року. Ось чому в країні не видно ніяких ознак на покращення умов життя. Підсумком цих обставин є те, що Угорщина не в силі завоювати симпатії населення країни. Наслідки, котрі випливають звідси, очевидні».
Жорстокі репресії гортистів стосовно карпатських січовиків були прикладом грубого порушення міжнародних угод відносно трактування військових полонених. Після підписання С. Клочураком наказу про призначення 15 березня 1939 року полковника С. Єфремова командуючим Карпатською Січчю, уряд Карпатської України перетворив напіввійськову організацію у збройні сили краю. Виходячи з цього, Карпатська Січ ставилася під охорону постанов Женевської конвенції відносно ведення війни, охорони полонених тощо. Однак, для агресора цей факт не мав ніякого значення.
Отже, виникнувши в листопаді 1938 року як напівмілітарна організація, Карпатська Січ пройшла еволюцію до збройних сил Карпатської України в березні 1939 року. Її поява пов’язана з руйнівною дією міжнародних факторів (постійні напади угорських і польських терористів, антиукраїнська діяльність проугорської «п’ятої колони» тощо). Збройні сили Карпатської України мали свою певну структуру, найвищим щаблем якої була Головна Команда. Незважаючи на спроби уряду Карпатської України та зусилля діаспори посилити боєздатність Карпатської Січі, вона ні в кількісному, ні у військовому відношенні не була здатною дати відсіч фашистській агресії. Проте вона відіграла позитивну роль у захисті кордонів краю від нападів терористів.
У керівництві Карпатської Січі стояли радикальні закарпатські націоналісти, які, фактично, спрямовували діяльність цієї організації. Нерідко вони допускалися прикрих тактичних помилок, зокрема, у ставленні до чехів. Численні конфлікти врешті-решт переросли в кровопролитні бої 13 – 14 березня 1939 року між січовим і чеським військом, в результаті яких Карпатська Січ зазнала значних втрат і виявилася нездатною протистояти військам Угорщини. Відповідальність за цю трагедію несуть її керівники. Карпатська Січ нерідко йшла на конфронтацію по відношенню до власного уряду, часто виходячи з-під його контролю. Такого роду конфлікти вилились у кілька спроб скинути законний уряд А. Волошина. Остання (в ніч з 13 на 14 березня 1939 р.) була особливо небезпечною, бо збіглася з вторгненням агресора.
З перших днів надання Карпатській Україні автономії, на її території з’явилися члени ОУН. Вони відіграли неабияку роль у формуванні Карпатської Січі, хоча так і не змогли створити боєздатні збройні сили. Доказом цього є слабкий опір Карпатської Січі угорській армії. Завдяки членам ОУН були встановлені контакти Закарпаття із світовими українськими організаціями, які допомагали уряду Карпатської України у фінансовому відношенні. Використані джерельні матеріали дають можливість зробити висновок, що члени ОУН відіграли неоднозначну роль у розвитку політичних подій 1938 – 1939 років у Закарпатті. Окремі його члени взяли участь у спробі державного перевороту 13 – 14 березня 1939 року, а штаб Карпатської Січі, що складався в основному з членів ОУН, у вирішальний момент оборони Карпатської України, за винятком полковника М. Колодзінського, залишив територію краю і емігрував за кордон. Цей факт відіграв немаловажну роль у наступних політичних стосунках між ПУНом і урядом А. Волошина на вигнанні. Рядові оунівці, разом із закарпатцями, взяли активну участь в безнадійному захисті Карпатської України. Чимало їх загинуло в боях, або потрапили до угорських тюрем і концтаборів.
Із вищенаведеного матеріалу видно, що Карпатська Січ, незважаючи на малочисельність і слабке озброєння, на відміну чеській армії, дала бій агресору. Опір Карпатської Січі угорським військам слід розцінювати як першу спробу опору фашизму в Європі.

4.5. Організація державного будівництва 

22 листопада 1938 року чехословацький парламент змінив Конституцію Чехословаччини від 29 лютого 1920 року, доповнивши її постановами про федеративний устрій. Тоді ж була прийнята окрема Конституційна грамота Підкарпатської Русі, згідно з якою край вважався федеративною частиною Чехословаччини. Завдяки прийняттю цього Закону, юридичний статус Закарпаття далеко переходив рамки автономії, визначеної в Сен-Жерменському договорі та чехословацькій Конституції 1920 року.
Згідно з Конституційним Законом від 22 листопада 1938 року, «членам (його заступникам) Конституційного суду, якого дотепер назначував Президент Республіки на внесок Сойму Підкарпатської Руси, назначує Уряд Підкарпатської Руси» (розділ 1, частина 1, артикул 2). Урядову й виконавчу владу на території Підкарпатської Русі «виконує в усіх справах, що належать до компетенції Підкарпатської Руси, тричленний Уряд Підкарпатської Руси, який являється складовою частиною Центрального уряду (артикул 3)». Згідно з артикулом 5, «вибори до Сойму Підкарпатської Руси будуть переведені до п’яти місяців від оголошення цього закону», а «перше засідання Сойму... скличе до місяця по виборах Президент Республіки до міста, що його визначить Уряд Підкарпатської Руси». Конституційна поправка (§1) підкреслювала: «1. Підкарпатська Русь є автономною складовою частиною Чехо-Словацької Республіки. 2. Дефінітивну назву автономної території південнокарпатських Русинів установить закон Сойму Підкарпатської Руси». В §2 констатувалося, що «урядову мову та мову навчання в школах на території Підкарпатської Руси встановить Сойм Підкарпатської Руси». Варто погодитися з М.Болдижаром, що «вже через кілька днів автономний уряд порушив правові норми конституції», видавши розпорядження від 25 листопада 1938 року про запровадження на території краю української мови. До цього тільки додамо, що А. Волошин не заборонив паралельне вживання назв і надписів на чеській та словацькій мовах.
Згідно з §4 глави 2 Конституційної грамоти, у компетенції чехословацького парламенту продовжували залишатися відносини з іншими країнами, питання війни та укладення миру, торговельна і тарифна політика, експорт та імпорт, грошова одиниця, обороноздатність держави, транспорт, комунікації, правне унормування господарських і фінансових справ тощо. У §9 глави 2 цього закону зафіксовано, що «1. У всіх справах, не наведених у §4, законодавчу владу на території Підкарпатської Руси виконує Сойм Підкарпатської Руси, вибраний загальним, безпосереднім, тайним голосуванням згідно з принципом пропорційного представництва». Сойм Підкарпатської Русі повинен був встановити устрій краю, але «в рамках правного устрою Чехо-Словацької Республіки». Що стосувалося зміни території краю, то для цього потрібна була згода 2/3 більшості Сойму. 22 листопада 1938 року по празькому радіо виступив міністр внутрішніх справ Карпатської України Ю. Ревай, який високо оцінив новий Конституційний Закон. «Закінчилася наша боротьба за волю народу, – говорив він, – моя радість випливає з двох причин: 1) серед найбурхливіших подій ми як національна одиниця, захоронили себе живими; 2) починаємо нове господарське життя, тому що Підкарпаття, підкарпатський народ має ухвалену свою конституцію... Наша країна стала державою, наш народ став державним народом... Закони для нашого краю, після нашої конституції, буде ухвалювати наш Сойм. Спільні у цілій федерації є: міністерство заграничних справ, міністерство народної оборони, однак із своєю місцевою командою, та справа державних позичок. Інакше нашою державою буде управляти Уряд нашої країни, що буде складатися тільки з синів нашого народу. При судах у Празі і Брні, що торкається нашого громадянства, всі скарги будуть полагоджуватися окремими сенатами, що будуть зложені із наших людей. Наша конституція стала законом».
Автономний уряд Карпатської України, який після рішень Віденського арбітражу перемістився до Хусту, складався з чотирьох міністерств: внутрішніх справ, шкільництва, справедливості (юстиції) і комунікацій. Кожне окреме міністерство мало декілька ресортів (відділів). Міністерство юстиції очолив А. Дутка, шкільництва – А. Штефан, комунікацій – Ю. Ревай (паралельно виконував обов’язки міністра внутрішніх справ). Останнє відомство мало вісім ресортів: господарство, залізниці, пошта, телефон, телеграф, охорона здоров’я, торгівля і промисли, громадські роботи, соціальна опіка. Особистими секретарями А. Волошина були призначені С. Росоха та І. Рогач. У грудні 1938 року секретарем прем’єр-міністра з політичних питань став С. Клочурак, начальником департаменту персоналом надкомісар М. Лацанич, начальником відділу пропаганди В. Комаринський, начальником департаменту законодавства і застережних справ М. Кочерган, директором фінансів С. Єфремов.
14 листопада 1938 року, тобто ще до прийняття Конституційного Закону від 22 листопада, рішенням Президії Ради Міністрів Підкарпатської Русі була створена служба безпеки, яка підпорядковувалася виключно голові уряду. 15 листопада Президія Поліційної Дирекції звернулася до А. Волошина з приводу створення в Хусті Управління поліції. Прем’єр-міністр згоду дав, однак дещо обмежив її компетенцію, звівши діяльність поліції до «служби розвідчої, заділення поодиноких ресортів та інші праці, зв’язані з відкриттям уряду». Начальником поліції було призначено надпоручника Ю. Білея. Серед завдань, які покладалися на поліцію, були: 1) забезпечити публічний спокій строгим доглядом над особами, ворожими державі; 2) охорона публічного й приватного майна та публічної моральності переслідуванням всякого роду злочинних елементів; 3) щодо зовнішнього вигляду міста, боротьба проти бруду та інших безпорядків на вулицях і прилюдних місцях за згодою з іншими відповідними чинниками». Начальник поліції Ю. Білей наказав «надати містові український характер... і до 15 грудня 1938 р. всі вивіски та надписи в Хусті заготовити в українській мові».
Автономний уряд А. Волошина намагався організувати судову систему та судочинство Карпатської України. Це питання висунулося на перший план після рішень арбітражної комісії у Відні. 9 листопада 1938 року Верховний суд ЧСР почав діяти в Левоче, а Крайовий суд і Державна прокураторія перебралися з Ужгороду до Великого Березного. 9 грудня 1938 року Президія Верховного суду в Левоче прийняла розпорядження №21.290–3/38, в якому вказувалось:
«1) Після §1-го Постійної Комісії з 2 жовтня 1938 р., ч. 226 Зб. з. і р. заряджую для полагодження судової агенди про залишки судових округів, яких осідок зістався на землях відступлених Мадярщині, на час, поки не дойде до повної реорганізації судів, слідуючі окружні суди:
Окружний суд у Великому Березному.
Окружний суд в Нижніх Верецьких.
Окружний суд в Іршаві.
2)	Після §2 цитованого розпорядження Постійної Комісії заряджую для окружних судів, підпорядкованих краєвим судам, осідок яких лежить на землях забраних мадярами, слідуючі краєві суди:
а)	Краєвий суд в Великому Березному для окружного суду в Великому Березному і для окружного суду в Нижніх Верецьких для округу крайового суду в Ужгороді;
б)	Краєвий суд в Хусті для окружного суду в Іршаві і окружного суду в Севлюші з округів краєвого суду в Берегові».
Реорганізація всієї судової системи повинна була завершитися до 1 січня 1939 року. Газета «Нова свобода» повідомляла: «В Хусті буде... вищий суд і вища державна прокураторія. В Карпатській Україні будуть два краєві суди, в Хусті й Великому Березному. Окружних судів буде 10, а саме: у Великому Березному, Середнім (поки що в Анталовцях), Сваляві, Нижніх Верецьких, Іршаві, Севлюші, Хусті, Воловім, Тячеві й Рахові. На ведучих містах будуть українці, тільки в тих випадках, коли не буде кваліфікованих людей, будуть колишні чужинці. Рівночасно з цією новою організацією судівництва будуть зліквідовані суди приляглих».
16 січня 1939 року автономний уряд А. Волошина видав чотири розпорядження щодо організації в краї судової справи. Вони стосувалися процедури судочинства, створення Вищого суду і Державної Прокураторії, «Про становлення осідків і обводів судів та урядів публичної обвини» та нормативний акт, пов’язаний із виконанням у краї «Закону про охорону республіки». 21 лютого 1939 року А. Волошин видав останнє розпорядження  уряду щодо судівництва, згідно з яким деякі села з одного судового округу включалися до іншого. Про судівництво Карпатської України юрист М. Бращайко писав: «Судівництво наше має бути перейняте відданістю та посвятою для судових справ. Воно має мати перед очима стару римську засаду: справедливість є основою (фундаментом) держави. Ми мусимо стреміти до того, щоб цей фундамент був сильний, непохитний мов скала гранітова. Так має і так мусить бути».

4.6. Проголошення незалежності Карпатської України

Результати виборів, що закінчилися повною перемогою представників українського напряму, об’єднаних в УНО, надали право уряду Карпатської України скликати Сойм – перший український парламент в історії краю.
Згідно з Конституційним Законом №328 від 22 листопада 1938 року, що узаконював автономний статус краю, передбачалося проведення виборів і Сойму Карпатської України. В ньому так визначалися хронологічні рамки проведення першого крайового парламенту: «Сойм Карпатської України буде вибраний найпізніше в квітні 1939 року та скликаний в місяць по виборах президентом республіки до міста, яке означить карпато-українська влада». Уряд А. Волошина планував відкриття Сойму провести в Рахові 2 березня 1939 року, однак президент ЧСР Е. Гаха сесії на той день не скликав. До цієї урочистої події була навіть випущена спеціальна поштова марка. Невдалою була також спроба провести відкриття Сойму 9 березня в Хусті. Е. Гаха дозволив скликати Сойм Карпатської України на 21 березня 1939 року, але на прохання А. Волошина він змінив дату на 15 березня. Члени уряду Карпатської України, як правило, звинувачували Прагу у постійному відкладенні Сойму. Однак, необхідно відзначити, що згідно з Конституційним Законом від 22 листопада 1938 року з боку чехословацьких властей юридичних правопорушень не було.
У зв’язку з різким погіршенням міжнародної обстановки і фактичним розпадом Чехословаччини, А. Волошин 14 березня 1939 року проголосив незалежність Карпатської України, яку наступного дня ратифікував Сойм. До остаточного рішення Сойму Карпатської України владу незалежної держави представляли: прем’єр-міністр А. Волошин, Ю. Ревай (закордонні справи), Ю. Перевузник (внутрішні справи), С. Клочурак (господарство), Ю. Бращайко (фінанси і комунікація), М. Долинай (здоров’я і соціальна опіка). 15 березня 1939 року розпочав роботу Сойм Карпатської України. Головою було обрано А. Штефана, заступниками голови Ф. Ревая і С. Росоху, секретарем М. Кочергана.
Представникові при уряді Чехословаччини В. Шандору було запропоновано «виконати акт незалежності в Празі, а ми тут зробимо, що буде треба». На прийняття такого рішення, безперечно, вплинули фактори міжнародного характеру, зокрема, проголошення самостійності Словаччиною і вторгнення угорських військ на територію Карпатської України. Названі фактори свідчили про державний розпад Чехословаччини. Шістьом засіданням Сойму, які проходили протягом трьох годин одного дня, випала доля бути історичними, бо на них були прийняті історичної ваги документи – про незалежність, державний устрій, назву, мову, прапор, герб і гімн Карпатської України.
Отже, Сойм Карпатської України прийняв Конституційний Закон Ч.1:
§1. Карпатська Україна є незалежна Держава.
§2. Назва держави є: Карпатська Україна.
§3. Карпатська Україна є республіка з президентом, вибраним Соймом Карпатської України, на чолі.
§4. Державна мова Карпатської України є українська мова.
§5. Барва державного прапору Карпатської України є синя і жовта, при чому барва синя є горішня, а жовта є долішня.
§6. Державним гербом Карпатської України є дотеперішній краєвий герб: медвідь у лівім червонім півполі, і Тризуб св. Володимира Великого з хрестом на середущому зубі. Переведення цього місця закону полишається окремому законові.
§7. Державний гимн Карпатської України є: «Ще не вмерла Україна...».
§8. Цей закон обов’язує зараз од його прийняття.
Після прийняття цього закону Сойм Карпатської України 22 голосами обрав А. Волошина президентом Карпатської України, який після складення присяги, іменував новий уряд у складі: прем’єр-міністр і міністр закордонних справ Ю. Ревай, міністр внутрішніх справ Ю. Перевузник, міністр господарства і оборони С. Клочурак, міністр фінансів та комунікацій Ю. Бращайко, міністр здоров’я і соціальної опіки М. Долинай, міністр освіти й релігійних справ А. Штефан. Після прийняття цих актів, Сойм відстрочив своє засідання.
Сойм проходив у той час, коли угорська армія вже вторглася на територію Карпатської України. Молода незалежна держава так і не розпочавши свою діяльність, припинила своє існування. Однак, незважаючи на короткочасність свого існування, саме виникнення Карпатської України як держави ще раз продемонструвало перед усім світом, що на Закарпатті живуть українці, які бажають мати свою державність разом з своїми братами з Великої України. Це підтверджується «Проголошенням Всеукраїнської Народної Ради до всього українського народу», прийнятому 10 лютого 1939 року: «Народе Український... кріпко віримо, що у новім великім бою нація Українська героїчно переможе і стане твердою стопою на тисячолітніх горах Золотоверхого, сонцем свободи осяяного, святого Києва!». Червоною ниткою ідея соборності всіх українських земель проходить у меморандумі делегації Карпатської України до канцлера Німеччини від 24 жовтня 1938 року. «Карпатська Україна, – говориться в ньому, – складова частина території українського народу. Тому її населення усвідомлює свої обов’язки, що постають перед ним у даний момент не лише стосовно своєї країни, але також стосовно всього українства». Однак, цим намірам не суджено було збутися.
Рішення Сойму в черговий раз змінили державно-правовий статус Карпатської України. З цього часу, хоча в деякій мірі символічно, Карпатська Україна перестала бути складовою частиною федеративної Чехословаччини і стала незалежною державою. «Проголошення повної незалежності Карпатської України, – писав представник уряду А. Волошина в Празі В. Шандор, – було важливим державно-політичним актом, хоч не мало міжнародного визнання, бо на це не було часу. Воно було найвищим проявом волі населення, згідно з правом на самовизначення, яке належить українському народові так, як і панівним державотворчим народам. Це стосується всіх українських земель і всього українського народу. У силі історичних умов поодинокі території України були довгими віками відокремлені від себе і від свого матірного центру Києва. Всупереч тому Всенародні Збори в Хусті в 1919 року, подібно як і парламент Західноукраїнської Народної Республіки в 1919 року, Національні Ради Буковини й Бесарабії в 1918 – 1919 роках в своїх політичних рішеннях декларували свою соборно-державну єдність з центральною Україною. Такі прояви державності українців на всіх землях України демонструють серйозний міжнародно-правовий аргумент і силу державно-визвольної боротьби».
Таким чином, наприкінці 1930-х років державно-правовий статус Карпатської України пройшов своєрідну еволюцію. До прийняття чехословацьким парламентом Конституційного Закону від 22 листопада 1938 року про федеративний устрій держави чехів, словаків і закарпатських українців, на території краю діяла Конституція ЧСР від 29 лютого 1920 року, в основі якої знаходились рішення Сен-Жерменського мирного договору. З проголошенням 14 березня 1939 року незалежності, а 15 березня ратифікації цього рішення Соймом, Карпатська Україна перестала бути суб’єктом федерації, перетворившись у незалежну державу.
Отже, внутрішньополітичне становище Карпатської України наприкінці 30-х років відзначалося своєю складністю та неоднозначністю. На деякий час зуміли об’єднати свої зусилля в боротьбі за автономні права представники українського і русофільського напрямів. Ця боротьба завершилася перемогою в жовтні 1938 року, коли празький уряд дав згоду на формування автономного кабінету А. Бродія. Однак, він проіснував недовго через свою відкриту проугорську орієнтацію. Заміна уряду А. Бродія кабінетом А. Волошина засвідчила кардинальну зміну політичної орієнтації. На відміну від свого попередника, А. Волошин взяв курс на українізацію всього суспільно-політичного життя краю, однак в рамках федеративної Чехословаччини і сподіваючись на підтримку Німеччини. Особливо активізувалася діяльність уряду Карпатської України напередодні та під час виборів до Сойму. Вони принесли повну перемогу УНО, дозволивши президенту ЧСР призначити засідання першого українського парламенту в історії краю.
На внутрішньополітичне становище Карпатської України негативно впливали цілий ряд внутрішніх і зовнішніх факторів, зокрема, антидержавна діяльність угорської іреденти, українсько-чехословацькі суперечності, численні конфлікти в українському таборі між «поміркованими» і «радикалами» тощо. Для захисту кордонів краю та внутрішнього спокою уряд А. Волошина видав розпорядження про створення служби безпеки, поліції, державної прокуратури, власних збройних сил – Карпатської Січі. Архівні документи і спогади очевидців переконують, що незважаючи на всі зусилля, уряду Карпатської України так і не вдалося створити боєздатні збройні сили. Вони ні в кількісному, ні у військовому відношенні не виявилися здатними до відсічі агресора. Проте Карпатська Січ, в утворенні якої неабияке значення мала ОУН, відіграла важливу роль у захисті кордонів краю від постійних нападів об’єднаних сил угорських і польських терористів. Руйнівний вплив внутрішніх і зовнішніх факторів прискорив встановлення в краї авторитарного режиму, яке проявилося у забороні політичних партій, безальтернативних виборах до Сойму, закритті русофільських і проугорських друкованих органів, товариств, відкритті концтабору, численних арештах «неблагонадійних елементів». Разом з тим, такий крок уряду А. Волошина оправдувався складною міжнародною і внутрішньополітичною ситуацією та зумовлювався необхідністю створення оптимальних умов для проведення соціально-економічних, політичних і культурних перетворень у Карпатській Україні.
Наприкінці 1930-х років Карпатська Україна пройшла своєрідну еволюцію від автономності (жовтень 1938 р.) до федеративного устрою (22 листопада 1938 р.) і проголошення незалежності 14 – 15 березня 1939 року Карпатська Україна стала самостійною державою, що було прогресивним явищем, бо Закарпаття нарешті з небуття прийшло до своєї державності.
У 2009 році в Україні на державному рівні Карпатську Україну визнано одним із етапів українського державотворення в ХХ столітті.

Частина 5.
Політичні погляди діячів Карпатської України

Історія політичної думки України є змістовно дещо неповною без аналізу політичних ідей та ідеологічних напрямів Закарпаття, а особливу у часи Карпатської України, які творилися й мали значний вплив на суспільно-політичні процеси в регіоні. Як і історія, так і політико-ідеологічна мозаїка мали свої історичні та сутнісні особливості. Принаймні український політичний напрям у міжвоєнний період в Закарпатті викристалізувався в жорсткій багатогранній боротьбі (політико-державній, партійній, культурно-національній, мовній). Однією із головних і промовистих специфічних переваг у політичній еволюції була демократична політична система в Чехословацькій республіці, яка сприяла розвитку демократичних цінностей, свободі слова, друку, зібрань, партійного плюралізму та громадянського суспільства в міжвоєнному Закарпатті. Для регіону це був шанс вирватися зі стану громадсько-політичної та культурно-освітньої відсталості, чим місцеве населення зуміло скористатися. В авангарді еволюції політичного руху в регіоні стали представники місцевої інтелігенції, які й представляють українську політичну думку міжвоєнного Закарпаття.

5.1. Еволюція державницьких поглядів Августина Волошина

Августин Волошин – громадсько-політичний, культурний, релігійний діяч Закарпаття, депутат чехословацького парламенту (1925 – 1929), лідер Християнсько-народної партії (1925 – 1938), прем’єр-міністр Карпатської України (1938 ‒ 1939), депутат Сойму і президент Карпатської України (1939). 
Основні праці: «Причини упадка народа нашего» (1911), «Ко вопросу політичної консолідації» (1923), «Наш націоналізм» (1935), «Початки національного пробудження на Підкарпатській Русі» (1936), «Якої автономії домагаємося» (1938), «Маніфест Уряду Карпатської України до всіх громадян Карпатської України» (1938) та ін. 
Постать Волошина стала незамінною в міжвоєнному розвитку духовного, культурного, наукового, політичного буття Закарпаття. Його творча, культурно-просвітницька та громадсько-політична діяльність – це приклад людини високого професіоналізму, відданості ідеалам суспільної духовності, патріотизму. Політична діяльність не була основою життя Волошина. Він займався нею в силу вимог часу, як визнаний провідник карпато-українського населення регіону, однак зумів пройти шлях від лідера партії до прем’єра крайового уряду і президента Карпатської України. 
Волошин мав риси харизматичного лідера. Про це свідчить і довіра людей, які виховувалися в середовищі мережі культурно-просвітницьких осередків – читалень «Просвіти». Великою повагою він користувався серед як крайових, так і державних чехословацьких політиків. Значну довіру викликали політичні погляди й дії Волошина, його поміркований стиль політичної життєдіяльності. 
Політичний портрет Августина Волошина необхідно змальовувати крізь призму історичних подій, які мали безпосередній вплив на долю закарпатського краю у першій половині ХХ століття. Його політичне гартування мало свої особливості, через які відбувалася еволюція поглядів політика, пошук певного політико-державного ідеалу, що символізував би відродження закарпатської спільноти й становлення її як повноправного суб’єкта суспільно-політичного організму Центрально-Східної Європи. Така можливість визрівала лише за умов вишколу політичної свідомості та політичної культури місцевих громадян. 
Уперше до політичної діяльності Волошин залучився вже сформованим ученим, духовно-культурним діячем, що входив до елітної групи місцевої інтелігенції. Незважаючи на те, що він був вихованцем угорської освітньої системи, його потяг до збереження і збагачення саме слов’янських культурних багатств був нездоланним. Цей перший етап політичного гартування особистості мав характерні особливості. Чи не вперше в історії краю постала проблема відсутності власної політичної еліти, що було наслідком історичних умов, у яких відбувався суспільно-політичний розвиток Закарпаття. Відсутність політичних традицій, а як наслідок цього й низький рівень політичної культури місцевого населення, поставило перед діячами церкви і культури дилему: хто ж візьме на себе роль провідника й суб’єкта політичних відносин, якщо цього будуть вимагати час і обставини? Місце регіональної еліти тоді займали частково представники адміністративних службовців, духовенства й інтелігенції, переважно сформованої у мережі навчальних закладів (педагогічні кадри).
Про становлення державницьких поглядів Волошина свідчить той факт, що він уважно слідкував за подіями, що відбувалися, однак відкрито політичних поглядів ще не проголошував. Це сталося лише тоді, коли в середовищі учительської інтелігенції на зламі 1917 – 1918 років сформувалося коло однодумців. Саме за його дорученням відбулася зустріч у Відні з відомими українськими політичними діячами Є. Петрушевичем, К. Трильовським, Л. Бачинським, С. Смаль-Стоцьким із метою обговорення можливих варіантів злуки закарпатських земель з Україною. У своїх спогадах відомий громадсько-політичний та культурно-освітній діяч Закарпаття, міністр культів, шкільництва і народної освіти в уряді Карпатської України, голова Сойму Карпатської України Августин Штефан так передав розмову з К. Трильовським від імені Волошина, завершивши такими словами: «Соборну Україну проголосимо, коли на те прийде час. А Ви в Угорській Україні говоріть про Соборну країну, тобто відразу про Київ...». 
Проте складна політична ситуація в Україні не дала можливості позитивно вирішити питання єдності закарпатців з українцями по той бік Карпат. Як наслідок, 8 травня 1919 року в Ужгороді відбулося об’єднання Пряшівської, Ужгородської (голова  А. Волошин) і Хустської Народних Рад, на основі яких виникла Центральна Руська Народна Рада. На її засіданні було прийнято рішення про приєднання Закарпаття до Чехословаччини на правах автономії. Виступаючи на засіданні Ради, М. Бращайко недвозначно заявив, що 420 делегатів із усіх частин Карпатської України вирішили приєднати Угорську Русь до України. Цю злуку неможливо здійснити внаслідок несприятливих воєнних подій. Але це серце і душу народу не змінить. Більшість політичних діячів Закарпаття, як і весь народ, розцінювали включення краю до Чехословаччини, як тимчасове явище. Волошин у низці своїх праць досить детально пояснив зроблений ним і його соратниками політичний вибір щодо подальшої долі Закарпаття. 
У «Споминах» (1923) Волошин пише, що політична ситуація восени 1918 р. була незрозумілою, і все «залежало від міжнародної обстановки». Він не відкинув і той факт, що члени Ужгородської ради покладали певні надії на демократичний уряд Угорщини. Даючи інтерв’ю американській газеті «День–Den» (незалежна щоденна (згодом тижневик) газета закарпатської еміграції, що виходила латиною в Нью-Йорку (США) упродовж 1921 – 1927 років) у 1923 році, Волошин говорив: «Чи могла Підкарпатська Русь і Американські русини при даних обставинах зробити лучший вибір, як соєдинитися в образі автономного штата з Чехословацькою Республікою? Мій коротенький отвіт такий: Не могла!». Проаналізувавши всі можливі на той час варіанти вирішення «закарпатської проблеми» й визнавши єдиним правильним кроком – входження регіону до складу слов’янської Чехословацької республіки, Волошин, зокрема, писав: «Пристали на се всі Ради прото, ібо тоді вже стало ясним, що соєдиненіє наших земель з западними русинами  невозможно. Географічні, економічні і культурні інтереси наші тягли нас до Чехословакії, де мали надію знайти братської підпори для свободного розвитку наших народних сил. Дотеперішній наш поступ доказує, що мимо всіх перепон, вибір сей був для нас єдиним добрим» («День–Den», 1923 р., № 47).
Про пріоритетність політико-державного вибору закарпатців міркував А. Волошин і в розмові з відомим громадсько-політичним і національно-культурним діячем краю Вікентієм Шандором: «Ми мусіли шукати якусь реальну розв’язку, притому не хотіли бути довше зв’язані з Мадярщиною, а наше з’єднання з Україною не було можливості здійснити, головну ролю тоді повсюди грала військова сила, якої у нас не було. Про чехів як народ ми дуже мало знали, але в той час був це єдиний правильний вихід із положення – зв’язати нашу долю із слов’янським народом» (Шандор В. «Спомини. У 2-х томах. – Т. 1: Карпатська Україна, 1938–1939», 1996). Урешті-решт, завдяки представникам місцевої еліти, одну із ключових ролей в якій почав відігравати Волошин, проблема була винесена і на міжнародне обговорення, а Паризька мирна конференція рекомендувала не включати Закарпаття до складу Угорщини, що фактично й визначило його подальшу долю.
Роль і місце А. Волошина у швидкоплинних подіях свідчить про те, що представники тогочасної інтелігенції за покликом серця відгукнулися на найактуальнішу проблему й взяли на себе неабияку міру відповідальності перед сучасниками. Але важливим є те, що політичний вибір був єдиним вірним виходом із ситуації, а значить здоровий ґлузд переміг і політичне передбачення окремих представників тогочасної еліти в основному справдилося – громадяни Закарпаття отримали прекрасний шанс жити повноправним громадсько-політичним життям, відстоювати свої політичні переконання, збагачувати політичну свідомість і політичну культуру. А. Волошин своєю діяльністю у ті роки також сприяв цьому.
Після входження території Закарпаття, під назвою Підкарпатська Русь, до складу Чехословацької Республіки (1919) на основі адаптації суспільства до демократичних реалій тогочасності розпочався наступний етап політичної діяльності А. Волошина. У часи функціонування тимчасового уряду Підкарпатської Русі – Директорії – з 12 серпня 1919 року до 17 березня 1921 року був його членом. Авторитетний інтелігент перетворився на авторитетного політика, коли його обрали заступником голови Центральної Руської Народної Ради. Упродовж 1920–30-х років він був одним із найуспішніших партійних діячів, і як показав час найстабільнішим партійним лідером міжвоєнного Закарпаття. Державна демократична система витворила нове явище суспільно-політичного життя – партійний плюралізм, що виражався в існуванні різних як за культурно-національним складом, так і за структурно-організаційною базою політичних партій. Волошин залишився вірним крайовим українським партіям і як справжній лідер вдосконалював їх можливості в політичних суперечках. 
Еволюцію політичних поглядів А. Волошина можна прослідкувати й на основі еволюції політичних організацій, у керма яких він успішно перебував – Руської Хліборобської (Земледільської) Партії, Християнсько-Народної Партії, Українського Національного Об’єднання: «Початок політичної діяльності,  розповідав Волошин,  відноситься до 1919 року, коли я став організатором Християнсько-народної партії в Підкарпатській Русі. Аналогічні за програмою християнсько-соціальні партії вже існували в той час у Чехословацькій республіці, зокрема, в Чехії і Моравії «Лідова партія» (Народна партія), в Словаччині  «Людова партія» (Народна партія). Поряд з Християнсько-народною партією існували й інші: аграрна, соціал-демократична, народно-соціалістична, партія торговців і промисловців, угорська народна партія та ряд інших. Восени 1938 р. на базі всіх партій виникло Українське Національне Об’єднання, тобто нова партія, яка проіснувала до 15 березня 1939 р.» (Волошин А. «Спомини», 1923).
Політичні погляди Волошина виразно виділялися на тлі тогочасних політичних реалій, зокрема їх конкретністю й красномовністю. У центрі уваги політичних поглядів Волошина стояло питання про коаліцію автономних політичних партій для спільного вирішення регіональних проблем. Будучи членом комісії з питання партійної коаліції в регіоні, Волошин вказував: «Комісія радо вітає кожне намагання, яке має за мету єднання наших народних сил, і рада, що це бажання чимраз сильніше проявляється як із частини народних мас, так із частини інтелігенції». У 1923 році він логічно продовжував тему партійної коаліції: «Ми, об’єктивно дивлячись на політичну ситуацію, так видиме діло, що межи тутешніми слов’янськими партіями можлива є кооперація, і лиш галицькі москвофіли не допущають до порозуміння. Скоро би ся зліквідувала і мадярська орієнтація, або хоть не була би така гостра і сміла, осли би москвофіли не роздували ненависть проти народовців. Є то доказаним фактом» (Волошин А. «Ко вопросу політичної консолідації», 1923). 
Августин Волошин сміливо виражав незгоду в окремих питаннях і з центральною владою. Особливо це стосувалася думки офіційної Праги, що закарпатці ще неготові до рівноправного політичного життя і їм потрібен час, щоб адаптуватися. Волошин був переконаний, що закарпатців не треба вчити (не треба ізольовувати від політичної участі, виборів тощо), а дати можливість вчитися на практиці. 
Зміст політичних поглядів розкривався і в парламентській діяльності Волошина. Він робив усе, щоб чехословацька влада почала більш прихильно ставитися до проукраїнського руху в Закарпатті. Але як депутат чехословацького парламенту, Волошин твердо вірив, що проблеми автономії лежать у площині порозуміння внутрішньополітичних сил краю і насамперед партій: «Чи можеся підняти політично, якщо нема у нас об’єднавчої політичної ідеї, якщо партійні погляди роздробляють нас на 12–15 партій і ці не хотять між собою витворити якусь кооперацію? Із сих причин першою задачею нашою має бути глядати порозуміння, глядати способи кооперації між руськими партіями» (Волошин А. «Промова посла Авг. Волошина», 1929).
На партійному форумі РХ(З)П у 1923 році Волошин виступив із промовою «Нинішнє політичне положення Подкарпатської Руси», яка відзначалася аналітичною оцінкою політичного життя Закарпаття. Щодо політичної позиції, то він говорив, що до держави партія і надалі ставиться лояльно, допомагаючи уряду але тільки доти, «доки учинки його не противляться нашим принципам, інтересам народа, свободи». Визначаючи завдання партії на майбутнє Волошин проголосив два основні принципи діяльності. Перший принцип – «Християнська віра, на основі любові, правди і справедливості», чим наголосив на рівноправному співіснуванні із «неруськими народностями», на основі повної свободи совісті й релігії, натомість борючись із тими, «хто з політичних цілей або особистої наживи схоче сіяти релігійний роздор, бунтувати русина проти русина». Другий принцип, проголошений Волошином – «Народний напрям». У його зміст політик вкладав завдання «Освідомити народ і поширити та укріпити серед народу дух і народну свідомість» (Волошин А. «Нинішнє політичне положення Подкарпатської Руси», 1923). Згадані принципи Волошин пропонував втілити за допомогою потужної організаційної роботи серед різних груп населення, серед жінок зокрема.
Очолювана Волошином ХНП стала на якісно новий ступінь розвитку політичної організації: «Наша Християнська народна партія найліпша для всіх, бо вона по християнській програмі заступає робітників, селян і інших, словом, наша партія не може не хотіти добра для всіх класів народу й то не лиш матеріального, але й культурного» (Росоха С. «Сойм Карпатської України», 1949). Крім того, впливовою внутрішньою силою організації була інтелігенція, її більшість складали організатори й активні діячі крайової «Просвіти», а також члени колишньої РХ(З)П. Інтелігенції відводилася одна із провідних ролей у веденні перспективної політичної діяльності християнсько-народної організації. Щодо партійної політики, то вона базувалася на принципах соціальної та християнської справедливості. Ідеологічна направленість ХНП була спрямована в правоцентристський бік. Її лідери послідовно відстоювали ідеї політичної та економічної самостійності Підкарпатської Русі. Керівну роль вони відігравали і в надпартійному представницькому органі – ПР(У)ЦНР, куди входили представники проукраїнських політичних партій і організацій. Реорганізував і очолив Раду Волошин, через що її ще називали «Народовецька Волошинова Рада». У 1936 році її зусиллями підготовлено й випущено (українською і російською мовами) «Проект закона Центральної Руської народної ради про конституцію Автономної Підкарпатської Руси», якому так і не судилось стати законом. Необхідно погодитись із сучасними дослідниками, що «авторитет Волошина у цій Руській Народній Раді був дуже високий, бо він об’єднував навколо себе сили різних орієнтацій, оскільки Рада не мала реальної влади і була дуже неоднорідною, вона не відігравала тієї політичної ролі в житті закарпатців, яка на неї спершу покладалась». Із іменем Волошина пов’язано прийняття ПРЦНР низки маніфестів регіонального значення.
Щодо проблеми єдності крайової політичної еліти, то Волошин вважав реальним об’єднання різноорієнтованих представників лише за умов адекватного розуміння ситуації та пріоритетних аспектів розвитку суспільства. З іншого боку він відкидав можливість співпраці з тими політичними силами, які проводили антидержавну діяльність, або таку, що шкодила інтересам крайової.
Питання націоналізму, ідеології, яка крокувала тоді Європою, цікавило Волошина по своєму: «Наш націоналізм є християнський, який дивиться на рід людський, як на велику родину дітей Божих, як на велику соціальну одиницю, в якій суть менші одиниці, одиниці націй, держав, країв, громад і родин. Наш націоналізм знає ширшу і вужчу координацію, знає дальшу і ближчу солідарність… Наш націоналізм знає ступені любови, але не знає ненависти, не знає неґації любови. Наш націоналізм приписує держатися до засад справедливости і милосердя супроти кожного і не свого. Християнський націоналізм є також до якоїсь міри інтернаціональний, але, не знаючи класової ненависти, голосить вищу, теплішу зв’язаність між синами одної нації, як націоналізм класових партій. Християнський націоналізм требує оборони справедливих домагань одної нації проти другої, але не дозволяє насильства, надужиття сили, ненависти одної нації проти другої лиш за те, що і тота, може, слабша нація требує для себе свободи, своєї культури…» (А. Волошин, «Наш націоналізм», 1935).
Значну увагу в своїй діяльності А. Волошин приділяв соціальній справедливості. Рівності станів. Чоловіків і жінок: «Питання нашого громадянства вирішується не в урядах, не в соймі, але у вашій палаті тихого впливу наших жінок на розвиток думок нашого народного, нашого культурного життя. І я певний, що кожна свідома наша жінка своїм тихим впливом буде обороняти нашу народну правду, не позволить, щоби чужа політика розбивала нас реліґійно, язиково і класово; не позволить, щоби агенти чужих інтересів ширили тут між нами дух безкультурної дикості більшовизму і зв’язаної з ним безбожності… Не позволить наша свідома жінка, щоби аґенти чужих держав ширили між нами ненависть проти тої держави, яка нам даровала свободу. Не позволить, щоби дітей наших в школах мучили чужим словом, але буде требовати повного права для нашої рідної української мови в школах і урядах. Наша свідома жінка буде жадати такі соціальні реформи, які можуть забезпечити мир і благобут між нашим народом» (З промови А. Волошина «Жіноче питання» на І-му жіночому конгресі в Ужгороді, «Свобода», 1934, № 21)
1938 рік став роком кардинальних суспільно-політичних змін у Закарпатті. Партійний розвиток, у процесі якого викристалізувалися два партійні блоки, що дотримувалися українофільської та русофільської орієнтацій, теж перебував на порозі трансформації. Найбільший вплив на політичне життя краю мали у той час народні ради, зокрема Перша Руська (Українська) Центральна Народна Рада й Центральная Русская Народная Рада (русофільська), в середовищі котрих і координували дії представники регіональної політичної еліти. Проте, опинившись перед загрозою політичної анархії, зумовленої як кризою внутріполітичного життя в Чехословацькій Республіці, представники політичних сил регіону зуміли порозумітися в основних важелях тогочасної політики і знайшли компроміс щодо становлення автономних урядів А. Бродія, а згодом – А. Волошина.
Із цього часу в діяльності та поглядах карпато-українських лідерів головною стає ідея соборності всіх українських земель. Про це йшлося у меморандумі уряду Карпатської України від 24 жовтня 1938 року, співавтором якого є Волошин: «Карпатська Україна,  говориться в ньому,  складова частина території українського народу. Тому її населення усвідомлює свої обов’язки, що постають перед ним у даний момент не лише стосовно своєї країни, але також стосовно всього українства».
27 жовтня 1938 року Волошин опублікував у газеті «Нова свобода» звернення «До всіх українців по цілому світі! До всіх українських партій, організацій, груп, товариств в Галичині, Буковині, Бессарабії, Наддніпрянській Україні, Канаді, Сполучених Державах Америки і взагалі до українців, де б вони не проживали», яке підтвердило чітку українську орієнтацію його уряду: «Ми віримо, що великий 50 мільйоновий український народ підійме й надалі своє велике слово і не допустить, щоб наші віковічні вороги накладали на нас пута, знов садили нас в тюрми». Це звернення було розцінено українцями як заклик до допомоги, що й викликало народні демонстрації в Галичині на підтримку закарпатців і збільшило кількість нелегальних переходів через Карпати. 
Розуміючи важливість стабілізації суспільно-політичного життя в краї, Волошин разом із своїми соратниками адекватно реагував на позицію різних політелітних груп. Так, на одному із перших засідань було прийнято рішення звернутися до населення краю з вимогою «найбільшої терпеливості в мовних і партійних боротьбах». Для запобігання вибуху політичної анархії А. Волошин вважав доцільним на певний час припинити діяльність політичних партій, що й було зроблено. На перший погляд, ідея Волошина щодо закриття політичних партій була не популярним кроком і йшла в розріз із загальноприйнятими в тогочасному демократичному суспільстві нормами. Однак з іншого боку, ліквідація політичних партій здійснювалася, у той момент, коли партійність втратила своє суспільно-організаційне значення і перетворилася на анархічного чинника. Загальнодержавні партії через свої егоїстичні інтереси не зуміли виробити здорові організаційні основи. Їхні партійні апарати довели неспроможність, а, можливо, й небажання принципово ставитися до вирішення суспільних проблем окремого регіону зокрема.
3 листопада 1938 року А. Волошин звернувся до населення з «Маніфестом уряду Карпатської України до всіх громадян Карпатської України з приводу рішення Віденського арбітражу…», згідно з яким частина Закарпаття відходила Угорщині: «Відірвання споконвічних наших городів Ужгороду й Мукачева від Карпатської України  це зранення нашої Батьківщини. Але в цій важкій хвилині пам’ятаймо те, що коштом тієї нашої ради здобуто українську державну самостійність. Це важкий удар, що стрінув нас, не захитає нашої волі сповнити те велике завдання, яке оце поставила перед нами історія». Волошин закликав своїх громадян: «Хай пропадуть всякі релігійні й класові спори, що їх до сьогодні викликували між нами вороги нашого народу. Єдність нашого народу, спокій і порядок стануть найпевнішою запорукою скорого розвитку народу. Історія признає правду тим, що вміють за неї постояти, тому постіймо й ми за свою правду. Для всіх наших дальних дій, які ми підприймемо у виконанні наших обов’язків, очікуємо твердого морального опертя населення Карпатської України і всього українського народу. Боже, нам допоможи сповнити наш відповідальний труд!» («Маніфест автономного уряду Карпатської України з приводу рішення Віденського арбітражу про перерозподіл території краю», 1938). 
Політичні погляди Волошина проявилися і в інших документах, зокрема про офіційну назву території «Карпатська Україна», офіційну мову – українську та ін. Найвищу відповідальність за карпатський народ відчуваємо і в тексті «Маніфесту до українського народу Підкарпаття» від 10 листопада 1938 року. 
«Перед владою важне і відповідальне завдання, закласти тривку основу під будову нашої держави і подбати, щоб кожний син нашого народу мав працю. Ми віримо, що при переорганізованому політично-економічному житті, наша країна виживить нас, бо є ще більше гористі краї, але за те економічно дуже добре прооперують…» (Із промови А. Волошина на маніфестації в Ужгороді 27 жовтня 1938 р., «Нова свобода», 1938, № 108).
Незважаючи на складності політичної діяльності, Волошин підготував «Проект організації Українського Університету в Карпатській Україні». Він є автором і таких творів як «Закон про заснування Українського Державного Університету в Хусті», «Меморандум в справі утворення на Підкарпатській Русі університету, а в першу чергу перенесення Українського Вільного Університету з Праги до Ужгороду» та ін. 
Після створення єдиної продержавної партії УНО в Карпатській Україні серед лідерів та їх оточення особливої популярності набуває ідеологія українського націоналізму. Проте Волошин та його прихильники залишалися на більш поміркованих, а не радикальних позиціях. Український націоналізм УНО у 1939 році символізував авторитарний тип правління. Монополізація політичної влади здавалася найдосконалішим виходом із тієї ситуації, що склалася, хоча розбудова однонаціональної партійної проурядової організації сприймалася як ідеологія фюрерства (принаймні у партії). Така позиція носила відносно виправданий характер, а схиляння урядовців перед Німеччиною не було яскраво вираженим і випливало із зовнішньополітичної ситуації на європейському континенті. Деякі лідери партії (наприклад, Ф. Ревай) пішли найрадикальнішим шляхом унаслідок внутрішніх і зовнішніх кризових обставин. Таким чином вони намагалися призупинити політичний хаос у краї. А Волошин особливо не противився цьому. Тому цей шлях був обраний як прийнятний в тогочасних умовах і мав вирішити два основні завдання: – згуртувати і об’єднати всі національно-українські політичні й культурні сили та єдиним фронтом виступити на захист своїх завоювань; ‒ не давати можливості організувати потужну опозицію, яка б звела нанівець всі намагання українського об’єднання створити передумови побудови повної автономії Закарпаття.
8 лютого 1939 року Августин Волошин звернувся до всіх громадян Карпатської України щодо проведення виборів до Сойму (парламенту): «Тепер, коли мільйони й мільйони наших братів та інших народів примушені жити під чужим пануванням, Боже провидіння позволило нам, щоб ми, найменша частинка великого українського народу, на своїй прадідній землі самі собою управляли». Одночасно, будучи політиком-реалістом, він притримувався ідеї мирного співжиття закарпатських українців з чехами і словаками: «Ми є федеративною частиною Чехословацької республіки,  говорив він,  і тим самим інтереси нашої держави є тісно зв’язані з інтересами нашої сфедеризованої цілости. Найбільшим бажанням нашої Карпатської України з черги є, щоби така сама згода, взаємне зрозуміння та співпраця, до якої ми сьогодні в нашому краю між собою добилися, запанувала також між всіма сфедерованими державами республіки. Тільки тоді ми в такій атмосфері зрозуміння та взаємної допомоги будемо спільні, буде розвиватися і рости наша Карпатська Україна, а бажаємо, щоб розвивалися також і останні краї Чехо-Словацької республіки. Божа поміч та спільна любов всіх громадян допоможе нам і нашій республіці вийти напевно на твердий шлях щасливої будуччини» (Звернення «До всіх громадян Карпатської України», «Нова свобода», 1939, № 27).
Після повного успіху на виборах до Сойму Карпатської України 12 лютого 1939 року Волошин виголосив звернення «Солодкий мій народе!»: «Твоя щира поведінка при виборах до першого Твойого сойму доказує Твою політичну зрілість, доказує, що Ти зумів у собі витворити не лиш велику національну свідомість, але й солідарність щирої любови один до одного, брата до брата, порозумів наші спільні інтереси... Особливо тішить мене те, що наша дорога була правильна і ми тою дорогою ідемо далі, щоб вибудувати культурну, господарську і політичну самостійність для блага нашого народу, у згоді з нашими слов’янськими братами чехами і словаками у спільній федерації». У зверненні «Громадяни Карпатської України», опублікованому 2 березня 1939 року в газеті «Нова свобода», Волошин закликав: «Довіряйте своїй владі та її представникам в державних та самоуправних урядах. Поможіть їм, щоби могли працювати добре та для Вас».
Але вершиною політичних поглядів і політичної кар’єри Волошина все ж стали дні проголошення незалежності Карпатської України та його робота над законодавчими документами, які й стали виразниками його політичної позиції. Це підтверджується і «Проголошенням Всеукраїнської Народної Ради до всього українського народу», прийнятим 10 лютого 1939 року: «Народе Український... Кріпко віримо, що у новім великім бою нація Українська героїчно переможе і стане твердою стопою на тисячолітніх горах Золотоверхого, сонцем свободи осяяного, святого Києва». 
Засідання Сойму проходили у той час, коли угорська армія вже вторглася на територію Карпатської України. Молода незалежна держава так і не розпочавши свою діяльність, припинила своє існування внаслідок окупації сусідньої держави. Однак, незважаючи на короткочасність свого існування, саме виникнення Карпатської України як держави ще раз продемонструвало перед усім світом, що на Закарпатті живуть українці, які бажають мати свою державність разом зі своїми братами з Великої України. Документи, які прийняв Сойм яскраво ілюструють державницьку позицію лідерів Карпатської України і, зокрема Волошина.
У час творення Карпатської України Волошин і його оточення підтримували контакти з проводом ОУН, однак попри часткове ігнорування й недовіру тим процесам, які відбувалися в регіоні, зв’язок не був тісним. Сам А. Волошин більше був прихильним до політики мельниківського проводу.
З погляду сьогодення можна аналізувати політичну життєдіяльність та суспільно-політичні погляди Волошина по-різному. Можна прослідкувати й певну трансформацію його прихильності до політичних режимів (від демократії до вимушеної, але тимчасової авторитарності). Однак спроба змалювання політичного портрету дає підстави говорити, що його постать є непересічною. Факти, які висвітлюють його політичні інтереси, погляди, дії вказують на характерні ознаки політичного лідера: політична толерантність, принциповість у пріоритетних питаннях, дипломатичність відносин, відвертість із політичними опонентами, політичне передбачення, послідовність і виваженість у прийнятті політичних рішень, патріотичне почуття, віра в людські цінності, відданість національним ідеалам та ін. 
Для Августина Волошина, який пройшов важкий політичний вишкіл від початку до кінця, згадані ознаки не були формальним обладунком, а реальною необхідністю, без якої неможливо досягнути великої політичної мети. Він щиро писав: «Хто хоче, щоб чим скоріше воскресла свобода і на широких степах України, передовсім має стреміти до того, щоб воскресла сила тої ідеї та традиції, як й перед московським пануванням підносила моральну та національну культуру народа! Прискорити прихід тої духовної обнови народа маємо й ми поширюванням наших культурних здобутків. Долею народів керує Провидіння Боже; чим скорше прихилимо молитвами нашими до нас ласку Божу, тим скорше воскресне Україна! Лиш тоді й обновиться Мир Божий на степах нещасної України, яка колись була коморою Європи» (А. Волошин, «Мир людям доброї волі!», «Нова свобода», 1939, 7 січня).

5.2. Державницька думка братів Бращайків

Брати Михайло і Юлій Бращайки – громадсько-політичні та культурно-освітні діячі Закарпаття яскраво вираженої української орієнтації. Вони стали свідками складних суспільно-політичних подій у регіоні в першій половині ХХ століття, які залишили значний відбиток на їхній долі. Тоді процес національного самоусвідомлення місцевого населення Закарпаття вже набував високого рівня; воно пробудилося до державно-політичного життя і почало утверджувати, зважаючи на можливості, проукраїнську орієнтацію. Бращайки, які походили з родини греко-католицького церковного учителя, отримали хорошу освіту Клужському, Віденському, Будапештському університетах, ставши фахівцями-правниками, й активно залучилися до політичного розвитку Закарпаття у міжвоєнний період.
Михайло Бращайко – громадсько-політичний, культурно-освітній діяч, директор Руського театру, один із засновників «Просвіти» в Ужгороді (1920), заступник голови (1920 – 1923), голова (1923 – 1924) Руської хліборобської (земледільської) партії, заступник голови (1925 – 1938) Християнсько-народної партії, співредактор газет «Руська нива» (1920 – 1924), «Українське слово» (1932 – 1938), член Першої Руської (Української) Центральної Народної Ради та партії Українське національне об’єднання (1938 – 1939), депутат Сойму Карпатської України (1939). Один із авторів конституційного закону про незалежність, державний устрій, назву, мову, символіку Карпато-Української держави. 15 березня 1939 року на засіданні Сойму саме він зачитав Маніфест, який проголосив незалежність Карпатської України.
Основні праці: «Чесько-руські взаємини» (1923), «Політична ситуація Підкарпатської Руси 25 років тому назад і тепер» (1928), «Мадярсько-руський словарь» (1928), «Тарас Шевченко» (1931), «Громадяни і громадянки!» (виступ д-ра М. Бращайка на Сеймі Карпатської України)» (1939). 
Уже у 1918 – 1919 роках стає одним із найвпливовіших закарпатських політиків. Як авторитетну особу його обирали головою народних рад у Сигеті (грудень 1918 р.) і Хусті (січень 1919 р.). А невдовзі М. Бращайко очолив закарпатську делегацію під час переговорів із урядом ЗУНР в Станіславові про створення соборної Української держави. 21 січня 1919 року як авторитетного громадсько-політичного діяча його обрали головою Всезакарпатського конгресу в Хусті, на якому було прийнято рішення про возз’єднання краю з Україною. 
Після поразки національно-визвольних змагань українців у 1918 – 1919 роках Бращайко притримувався прочехословацької державницької орієнтації, але залишився на проукраїнських національних позиціях. Багато в чому це вплинуло на те, що 8 травня 1919 року він був обраний пожиттєвим членом Центральної Руської Народної Ради – надпартійного дорадчого органу всіх українських патріотичних сил в Закарпатті. У 1921 році виконував обов’язки члена чехословацько-румунської демілітаризаційної комісії, яка вирішувала долю кордонів між двома державами. Упродовж міжвоєнного періоду Бращайко стояв на позиціях збереження державної і територіальної цілісності Чехословаччини, відстоюючи автономні права закарпатських українців.
Як активний політик, М. Бращайко брав участь у заснуванні Руської Хліборобської (Земледільської) Партії (1920) – першої проукраїнської політичної сили в регіоні, редагував (1920 – 1924) її партійну газету «Руська нива», виступив активним співорганізатором Християнсько-Народної Партії, виконуючи обов’язки заступника голови політорганізації (1923 – 1938). Досвідчений громадсько-політичний діяч добре розумівся на питанні необхідності ефективного національного елітотворення: «До доброго ведення корабля потрібен не лише добрий керманич, але також добра залога. Ми на цім кораблі не лише найняті матроси і службовці, але також і його власниками. Він є нам цінною і дорогою власністю і саме тому хочемо й обіцяємо, що будемо служити так, як служить кожний господар сам собі, не обмежуючи себе лише на найконечніші приписані обов’язки. Лиш чесною, солідною працею можемо врятувати свій народ, а тим і самі себе» (Із виступу М. Бращайка в Хусті з нагоди іменування нового українського уряду на чолі з Волошином, «Нова свобода» від 4 грудня 1938 р.).
У 1920 році на зібранні інтелігенції в Ужгороді М. Бращайко виступив із такими словами: «Дорогі браття! Думаю, що ви знаєте, що значило бути русином за мадярських часів. Нічо! Були лише Верховинці, Гуцули, Земплинчани, Шаришчани...
А тепер такий порядок: перші – чехи, другі – мадяри, треті – жиди, потім слідують малі народи – румуни, німці, словаки. За ними йдуть цигани. А на кінець русини. Дивно? Але це є так. Може й тому, що ми смиренні русини.
Панове! Ви кров з нашої крови. Робіть так, щоб на нашій прадідній землі ми забрали те місце, що по Божому Закону нам належить!» (Штефан А. «За правду і волю: Спомини і дещо з історії Карпатської України». Книга перша, 1973).
27 лютого 1923 року в Ужгороді на звітно-виборчому конгресі РХ(З)П М. Бращайко став головою політичної організації, а в 1925 році – заступником голови правонаступної партії ХНП, яку очолював А. Волошин. Упродовж 1932–1938 років він редагував газету «Українське слово», активно залучаючись до захисту української мови в регіоні, був умілим журналістом, публіцистом, політичним оглядачем. 
У добу існування автономної, а згодом самостійної Карпатської України М. Бращайко був призначений членом виконавчого комітету (проводу) політичної партії УНО (1939), обирався послом Сойму (депутатом парламенту) Карпатської України (12 лютого 1939). Політичні переконання й діяльність Бращайка можна резюмувати його словами з виступу на другому засіданні Сойму: «По тисячолітній неволі наша Земля стала вільною, незалежною та проголошує перед цілим світом, що вона була, є й хоче бути Українською. І коли б нашій молодій Державі не суджено було довго жити, то наш Край залишиться  вже назавжди Український, бо нема такої сили, яка могла б знищити душу, сильну волю нашого народу…» (Стерчо П. «Карпато-Українська держава: До історії визвольної боротьби карпатських українців у 1919 – 1939 роках», 1994). 
Його політичні погляди лягли в основу перших державних законів Карпатської України, оскільки як знаному правнику йому довірили написати проект закону (частина І) про державний устрій (республіка), назву (Карпатська Україна), державну мову (українська), прапор (синьо-жовтий), герб (тризуб) і гімн («Ще не вмерла Україна…) Карпатської України, який був одноголосно прийнятий першим українським парламентом у Закарпатті 15 березня 1939 року, а також є автором аналітичної доповіді про стан судочинства в Закарпатській Україні.
Юлій Бращайко ‒ громадсько-політичний, культурно-освітній діяч, голова делегації від Закарпаття на Паризьку мирну конференцію (1918), редактор газети «Руська нива» (1920) та співредактор газети «Українське слово» (1932 – 1938), голова (1921 – 1923) Руської хліборобської (земледільської) партії, член управи Християнсько-народної партії, один із засновників і голова «Просвіти» в Ужгороді (1920–1939), міністр фінансів і комунікацій (1939), депутат Сойму Карпатської України (1939).
Основні праці: «Що видів я на Закарпаттю від року 1918 до року 1946» (1946), «Меморандум тов. «Просвіта» в Ужгороді о язиковом спорі (1931, співАвт. Ю. Ревай), «Хто розбиває народ?» (1938), «Просвітяни, прихильники та весь український-руський добрий народе Підкарпатської Русі!» (1938).
У листопаді 1918 року Ю. Бращайко засудив діяльність Ужгородської народної ради за її проугорську позицію, виступив проти угорського закону № 10 «Руська Крайна» (грудень 1918 р.), який обмежував автономні права закарпатських українців. З того часу беззмінно стояв на проукраїнських позиціях. Одночасно він став ініціатором створення Хустської народної ради (17 листопада 1918 р.), яка виступала за возз’єднання з Україною, і членом Центральної Руської Народної Ради.
Ю. Бращайко був одним із ініціаторів проведення Всезакарпатського конгресу, на якому 21 січня 1919 року була схвалена резолюція про возз’єднання краю з УНР. Згодом його обрали головою делегації від Закарпаття на Паризьку мирну конференцію. Бращайко входив до складу п’ятичленної «Тимчасової автономної директорії» (1919 – 1920), де відповідав за розвиток торгівлі. У міжвоєнний період він працював адвокатом в Ужгороді, відкривши власну канцелярію (1920 – 1938). Він писав: «Я говорю не лиш в своїм імені, але говорю і із повірення хустської руської-української Народної Ради. Заявив я також, що не приймаю 1000-чилітню традицію, бо вона нас денаціоналізувала… Наш нарід вже занимався цим питанням і вирішив, що хоче прилучитися до своїх братів за Карпатами, до Великої України, і хоче відірватися від Мадярщини на віки» (Ю. Бращайко, «Що видів я на Закарпаттю…», 1946). У 1920 році був одним із засновників, а згодом – секретарем Руської Хліборобської (Земледільської) Партії. Два роки виконував обов’язки голови, а потім ці функції передав брату – М. Бращайку.
Ю. Бращайко був першим редактором партійної періодичної новинки «Руська нива». Згодом ці функції виконував і його брат. На шпальтах цієї новинки друкувалися заклики до місцевого населення організовуватися в спільні осередки, проводилася роз’яснювальна робота перед виборами різних рівнів, вказувалися завдання та цілі політичної організації тощо. В одному з номерів «Руської Ниви» від 20 серпня 1945 року був розміщений «Заклик», який належить перу Ю. Бращайка: «Народе руській! Не забудь, что великі часи переживаєме, что теперь кладеме основу (фундамент) нашой будучности. Не вибери до сей важной и тяжкой роботи, безсовістних фушеров, але честних, совістних, перворядних майстров. Ми живеме у свободной, демократичной республиці, де вся воля и сила находиться в руках народа. Не лишим сесю волю и силу пусто лежати, уживайме их, возьмим з них хосен для свого власного добра. Організуймеся, ступайме до своей хліборобськой партіи, постойме коло свого діла, боріться сміло за свою правду, и тогди скоро настане інший, ліпший і счастливійший світ!».
Тоді ж проявилася його просвітницька потуга. 9 травня 1920 року на установчих зборах товариства «Просвіта» його обрали головою. На цій посаді беззмінно перебував до середини березня 1939 року. І хоча головна мета діяльності товариства полягала в культурно-економічному «піднесенні підкарпатсько-руського народу, передусім виховання його в моральнім і патріотичнім дусі», воно зуміло залучити до своїх лав найкращих представників інтелігенції краю, у тому числі й духовної, й надалі більш згуртовано брати участь у політичному житті регіону.
Ю. Бращайко хоч і не написав багато праць, однак його промови, меморандуми й сумлінне відстоювання чіткої проукраїнської позиції залишили добрий слід в суспільно-політичній думці Закарпаття міжвоєнного періоду. Лише за період кінця 1938 року – першої половини 1939 року ним було підготовлено близько сотні документів та меморандумів, хоча нова окупаційна угорська влада їх проігнорувала («Проект закона про територію Підкарпаття», «Проект закона про автономію», «законопроект про адміністрацію Підкарпаття», «Меморандум про українську мову» та ін.).
У своїй праці-спогадах «Що видів я на Закарпаттю…» Ю. Бращайко писав, що «на Закарпаттю перед приходом мадярів жили українці, котрі мали своє князівство…», а після Першої світової війни була можливість відбудувати Українську державу. Свої політичні погляди формував на доленосному державотворчому призначенні русинів-українців господарювати на своїй землі: «Французька революція принесла ідеї: свободу, рівність і братерство для одиниці, світова війна всю ідею розширила на народи і сяк розцвіла ся одна із найкращих ідей: ідея само означення народів, а то – і для найменших народів…» (Ю. Бращайко, «Що видів я на Закарпаттю…», 1946).
Будучи прихильником поміркованої політики й толерантного співжиття представників різних національностей в регіоні, Юлій Бращайко (як і його брат Михайло) входили до близького оточення А. Волошина. 
Від імені Християнсько-Народної Партії Ю. Бращайко висловлював і позицію щодо захисту карпато-українських інтересів та демократичних цінностей перед амбіційними політичними елітами європейських держав: «Наші чехословацькі закони дозволили нам повним правом організуватися політично яко народу, ніхто того нам нині не забороняє, у час, коли перед тим – за мадярського режиму – про то не могло бути ані бесіди, так що взагалі наш руський нарід за цілих 1000 літ не мав ніякого і найменшого політичного життя… Ми Вашого опікунства та Вашої курателії (кураторства) не потребуємо…» (із виступу в 1927 р., «Що видів я на Закарпаттю…», 1946).
У суспільно-політичних поглядах закарпатських громадсько-політичних лідерів досить часто актуалізувалися ідеї самовизначення та самоідентифікації місцевого населення крізь призму дотримання норм міжнародного права та пропаганди демократичних міждержавних відносин. Коли у першій половині 1930-х років почали проявлятися імперські амбіції Німеччини, Італії, інших сателітних держав, за повного потурання останнім з боку держав-гарантодавців територіальної цілісності Чехословаччини, Ю. Бращайко різко реагував: «Як то собі представляли пани Макдональд, Муссоліні і Гітлер, що ми то спокійно будеме терпіти, щоб з нашого живого тіла викроювали части і давали презенти другим державам?! Що думали тоті пани, що ми Русини-Українці Подкарпатской Руси будемо терпіти, щоби нас з одного дня на другий передали ту або там, як фігурки в шахах. Вже сама думка на таке поступування противиться праву самоозначення всіх народів, і найменших… Прото протестуємо против всяких проб ревізій мирів і зовнішних границь саме в інтересі миру і демократії…» (із виступу в 1933 р., «Що видів я на Закарпаттю…», 1946).
У час найбільшого піднесення боротьби за автономію регіону (1938) Бращайко закликав громадян до відповідальної і жертовної праці на державотворчій ниві: «Пам’ятайте, що наша самостійна Карпатська Русь потребує для свого перебудування великих засобів. Ці засоби лиш ви можете дати. Тому виконуйте всі приписи своєї народної влади.
Всі жертви матеріальні та духовні, які від вас буде жадати наша народна влада, всі мусять бути принесені. Ті ваші жертви потрібні для нашої влади тому, щоб вона могла здійснити всі ваші права і задовольнити всі вимоги вашого розвитку» (Бращайко Ю. «Просвітяни, прихильники та весь український-руський добрий народе Підкарпатської Русі!» («Нова свобода», 1938, №98).
Після Віденського арбітражу (2 листопада 1938 р.), в ході якого південна частина Закарпаття відійшла до Угорщини, Ю. Бращайко та всі урядовці переїхали до Хуста – нової столиці Карпатської України (вибір урядового центру був запропонований А. Волошину особисто Бращайком). Він говорив: «Велика наша радість, що від тепер всі діла нашої української Карпатської Русі перебрали ми всі до своїх рук. Тішимося! Маємо всі права тішитися! Але в цю саму хвилину і зараз же розпочинаймо нашу народну, національну, будівничу працю. Ця праця мусить бути тисячі разів більша, як наша законна радість… Будемо лиш те мати, що самі запрацюємо…» (Ю. Бращайко, «Просвітяни, прихильники та весь український-руський добрий народе Підкарпатської Русі!», «Нова свобода», 1938, №98).
За розпорядженням Міністерства закордонних справ Чехословацької республіки він був призначений членом чехословацько-угорської комісії, яка займалася питанням уточнення кордонів між двома державами. У часи існування Карпатської України увійшов до складу УНО, обирався депутатом Сойму Карпатської України. У 1939 році був міністром фінансів і комунікації в уряді. На початку угорської окупації очолив делегацію до Будапешта, намагаючись добитися поступок для українців Закарпаття. Перебував у угорській і радянській в’язницях.
Брати Бращайки – це яскравий приклад сповідування професійності, морально-етичних принципів, політичної вірності й громадянської відповідальності. Як соратники президента Карпатської України А. Волошина, вони залишили по собі добру згадку поміркованих і виважених представників політичної думки Закарпаття.

5.3. Національне питання у поглядах братів Реваїв

Серед активних будівничих Карпатської України були і брати Федір та Юліан Реваї, які проявили себе успішними громадськими лідерами та політиками, а також стали виразниками чіткої української національно-культурної позиції.
Федір Ревай – громадсько-політичний та культурно-освітній діяч, журналіст, провідний партійний активіст Чехословацької соціал-демократичної партії (1919 – 1936), редактор газети «Нова свобода» (1938 – 1939), голова Українського національного об’єднання (1939), міністр торгівлі та громадських робіт (1939), депутат Сойму Карпатської України (1939), заступник голови Сойму (1939). 
Основні праці: «Між українською і чеською народними радами нав'язується контакт» (1938), «Внутрішньо-політичний лад у потрійнім державнім союзі» (1938).
Ще в юнацькому віці долучився до політичного життя регіону ‒ через залучення до соціал-демократичного руху Австро-Угорщини. Так, у 1907 ‒ 1911 роках перебував у лавах угорської Соціал-демократичної робітничої партії, а після 1919 року вступив у Чехословацьку соціал-демократичну партію. У 1929 ‒ 1930 роках ‒ член президії крайової організації цієї партії і одночасно обирався депутатом земського представництва від неї. Пройшов хороший вишкіл партійного політика, що ви кристалізувало його безкомпромісність у політичних поглядах. У партії він перебував до 1936 року, до виключення з її рядів через радикальні національні погляди та конфлікт із чеськими колегами (офіційно – порушення партійної дисципліни). Реально, під час виборчої кампанії 1936 року, всупереч більшості членів виконкому, він вимагав, щоб у земське представництво Підкарпатської Русі був рекомендований і обраний не чех, а українець. Саме цю позицію Ф. Ревая кваліфікували як національний ухил і виключили його зі своїх лав. До речі, у крайовому заступництві він був чи не єдиним представником від національних сил українства Закарпаття.
Його політичніпогляди думка, на відміну від більшості проукраїнських політиків старшого покоління, вирізнялися радикалізмом, що втім не вплинуло на високий авторитет серед однодумців поміркованого А. Волошина, котрий з прихильністю ставився до Федора. Проте його радикалізм був для українства елементом життєвонеобхідного самозбереження: «Чехи мусять собі усвідомити, що тут живе український народ, та мусять інформувати Прагу правдиво…» (Із інтерв’ю Ф. Ревая «Новій свободі» від 29 грудня 1938 р.)
Федір Ревай редагував найпопулярнішу україномовну газету «Нова свобода», яка стала про урядовою і партійною УНО. Там було надруковано чимало його статей про політичне життя в регіоні та особисті політичні погляди (редактор подавав деякі матеріали анонімно через переслідування). 
Коли після арешту А. Бродія новим прем’єр-міністром Підкарпатської Русі призначили Волошина, Ф. Ревай привітав останнього такими словами: «Наше громадянство доказало, що воно дисципліноване, стоїть і стоятиме завжди при Вас, пане прем’єр. Ми присягаємо на вірність своїй українській владі. Ми маємо довір’я до своїх провідників, бо знаємо, що вони підуть завжди з народом». Це був його виступ із балкону Народного Дому товариства «Просвіта» в Ужгороді перед великою маніфестацією молоді на підтримку А. Волошина. «Ми присягаємо на вірність своїй українській владі. Ми маємо довір’я до своїх провідників, бо знаємо, що вони підуть завжди з народом… Нам з мадярами не по дорозі, ми хочемо жити у своїй вільній, самостійній карпато-українській державі!» (Із промови Ф. Ревая на маніфестації в Ужгороді, «Нова свобода» від 28 жовтня 1938 р.).
24 січня 1939 року було сформовано центральний провід партії УНО на чолі з Ф. Реваєм. На цій посаді він проявив себе як палкий український націоналіст і прихильник державницької ідеології. Його політичні погляди відрізнялися від представників оточення Волошина радикалізмом і жорсткою критикою опонентів українства. Фактично, політичні дії Ф. Ревая повністю вписувалися в засади партійної ідеології, а той факт, що він був вихідцем із Закарпаття, вплинув позитивно на поширення авторитету й національної складової політичної програми партії УНО. Якщо Волошин вимагав поміркованості від усіх політичних інститутів Карпато-Української влади, то Ф. Ревай вважав, що національна ідея має бути рушієм державотворчих потуг, а партія – авангардом побудови національної держави. Членство в політичній організації має визначатися глибокими політичними переконаннями й відданістю ідеям українського націоналізму.
Однією із найпоширеніших форм вираження власних політичних думок, на переконання Ревая, були публічні виступи на зібраннях, мітингах, маніфестаціях. Будучи чудовим і палким оратором, він вміло використовував свої здібності на заходах у підтримку розбудови Карпатської України, Українського національного об’єднання, інших урядових органів. Український письменник і журналіст В. Гренджа-Донський, літописець Карпато-Українського державотворення говорив про нього: «Мало політичних зборів, де б він не виступав. Знаменитий промовець, його слова молотом ударяють, сиплються громами і з ним не можна і не виплатиться конкурувати – всіх переліцітує і хоч би скільки промовців виступало, найбільші успіхи завжди він несе» (В. Гренджа-Донський. «Щастя і горе Карпатської України», 2002).
У час становлення українського автономного уряду на чолі з Волошином Ф. Ревай гостро висловлювався про неминучість державотворчого розвитку закарпатських українців: «Давня наша мрія: створення своєї держави, де панами були б ми самі на своїй землі, здійснюється. Старі часи гніту і неправди минули і не сміють повернути!» («Нова свобода», 1938).
Як політичний публіцист, редактор і автор чисельних газетних матеріалів (переважно анонімних) Ф. Ревай особливо проявив себе під час виборчої кампанії 1939 року до Сойму Карпатської України, активно займаючись їх підготовкою та проведенням. Саме у цей час його особу як активного розбудовника Карпато-Української держави називали «народним трибуном», «найталановитішим політиком», «палким націоналістом», «добродієм українських установ» та ін. Недарма Ф. Ревай був обраний депутатом Сойму, а на першому його засіданні йому довірили посаду заступника голови парламенту. На цьому його політична кар’єра завершилася, оскільки був заарештований угорськими, а згодом радянськими силовими структурами, після чого загинув у засланні. 
Запам’яталися його слова: «Політична система Карпатської України не знає партій. Всі політичні партії були розпущені й зліквідовані. Політичне керівництво й провід Карпатської України належить Українській Народній Раді. Це є орган політичної консолідації й концентрації національних сил Карпатської України. це не є політична партія, хоч і складається з активних людей всіх бувших національно-українських партій. В цім органі не панує жадна доктрина, тут панує лише українська державно-творча ідея, так як вона в протязі двох десятків літ еволюційно на Карпатській Україні розвивалася і в рішаю чім моменті реалізувалася в своїм політичнім і суспільно-національнім змісті. Авторитету цієї ідеї буде підпорядкована вся внутрішньо-політична система та все життя Карпатської України» (Ф. Ревай, «Внутрішньо-політичний лад у потрійнім державнім союзі», «Нова свобода» від 9 грудня 1938 р.).
Брат Ф. Ревая – Юліан Ревай ‒ громадсько-політичний та культурно-освітній діяч, педагог, редактор журналу «Учитель» (1924 – 1935), «Пластуна» (1928 – 1938), видавець суспільно-господарського журналу «До перемоги» (1935 – 1938), депутат чехословацького парламенту (1935 – 1938), голова «Учительської Громади», міністр пошт і залізниць в першому автономному уряді (1938), міністр комунікацій (залізниць) (1938 – 1939), прем’єр-міністр Карпатської України (1939), депутат Сойму Карпатської України (1939).
Він прожив яскраве політичне життя, був одним із найпопулярніших політичних діячів Карпатської України і його цілком справедливо вважають одним із творців Карпато-Української держави. 
Основні праці: «Меморандум тов. «Просвіта» в Ужгороді о язиковом спорі (1931, співавт. Ю. Бращайко), «Довкола автономії Підкарпатської Русі» (1936), «Інтерпеляції і запити: Учебниковий плебісцит» (1938), «В боротьбі за правду» (1938), «The March to Liberation of Carpatho-Ukraine» (1954).  
Як і брат Федір у юному віці він залучився до громадсько-політичної діяльності й активно залучився до соціал-демократичного руху, став співзасновником у Мукачеві Соціал-демократичної партії. Упродовж усього міжвоєнного періоду (до кінця 1938 р.) він залишався вірним партійній ідеології, був редактором, членом президії, депутатом Чехословацького парламенту від партії (1935 – 1938), головою ПР(У)ЦНР, а згодом урядовим міністром і депутатом Сойму Карпатської України. Він наголошував, був носієм поміркованих політичних поглядів, що дало змогу стати соратником Волошина.
Ю. Ревай відомий як захисник української мови в регіоні, пропагував і відстоював її використання у навчальних закладах й урядових установах. Про одну із таких акцій повідомляла «Нова свобода» у статті «Міністр Ю. Ревай на Академії «Просвіти» в Празі (10 грудня 1938): «На зборах міністр Ю. Ревай виголосив велику промову, в якій під черкнув, що існування нашої держави є під кожним оглядом забезпечено. Опісля описав всю історію боротьби представників українського народу по цей бік Карпат за врятування нашої державності».
Період активізації політичного життя Ревая-молодшого й одночасно формування його чіткої політичної позиції припав на середину 1930-х років. У липні – жовтні 1938 року Ю. Ревай неодноразово зустрічався з прем’єр-міністром Чехословаччини для обговорення автономних перспектив регіону. Він знаходився в курсі всіх політичних подій і мав свіжу думку на різні тогочасні проблеми: «Уповноваження влади Підкарпаття є однакове з уповноваженням влади Словаччини. Найголовнішим нашим завданням є впорядкування границі з Мадярщиною, яке тепер проводиться. Вірю, що знайдемо розв’язку, яка буде відповідати інтересам Підкарпаття й Мадярщини. Мадярщина стоїть на принципі самовизнання й влада Підкарпаття в границях можливості хоче це задоволити. Але мадярська влада мусить взяти під увагу географічні відносини й комунікаційну сітку» («Міністер Юліан Ревай вернувся з Праги», «Нова свобода», 20 жовтня 1938 р.). Ревно він засуджував і антиукраїнські виступи угорської влади.
1 грудня 1938 року Ревая призначили прем’єром третього автономного уряду Підкарпатської Русі. У попередніх кабінетах міністрів він посідав посаду міністра торгівлі та громадських робіт. Ю. Ревай став автором законопроекту про автономію регіону, представляв автономний край на переговорах про економічне співробітництво з Німеччиною, а в останньому уряді був призначений міністром закордонних справ Карпатської України. «Ворожа пропаганда поширює сплетні, що в Карпатській Україні є переслідування на політичному чи релігійному тлі, зокрема переслідування православного населення. Ці чутки – видумані. В Карпатській Україні немає ніяких переслідувань. Всі громадяни, без різниці політичної переконаності чи релігійної приналежності – є рівні перед законом» (Із інтерв’ю Ю. Ревая Німецькому інформаційному бюро, «Нова свобода» від 4 грудня 1938 р.).
Свою активну українську політичну позицію Ревай-молодший продовжував відстоювати і в еміграції, куди відправився після поразки державності. Через Словаччину, Чехію, Німеччину він потрапив до США, де був одним із яскравих дослідників і пропагандистів Української держави в Карпатах, очолюючи Товариство допомоги «Самопоміч» (1949 – 1979), канцелярію Українського конгресового комітету (1949 – 1957), Український інститут Америки (1958 – 1979), Карпатський дослідний центр в Нью-Йорку (1964 – 1979).
Про його політичний хист пише українська преса Східної Галичини («Новий час», «Діло»): «Приявність у складі цього уряду загальновідомих постатей – активних українських діячів-політиків: о. Августина Волошина й посла до празького сойму Юлія Ревая – для нас найкраща запорука, що керма подій і життя буде в надійних і досвідчених руках». Про Ю. Ревая говорили, що це український діяч, який не потребує «національної легітимації», тобто якої-небудь додаткової перевірки в своїх професійних та ідеологічних поглядах. Дослідники Карпатської України вказували, що Ю. Ревай був глибоко переконаний в реальності створення Української держави в Карпатах «де-юре і де-факто хоча б на деякий час...».
Після поразки національно-визвольних змагань Ю. Ревай, разом з деякими членами уряду Карпатської України, емігрував за кордон. Деякий час проживав у Словаччині. В липні 1939 року брав участь у переговорах із Проводом Українських Націоналістів (Венеція), на яких було прийнято документ про співпрацю. В 1945 році емігрував до Німеччини, а в 1948 році – до США, де став директором кредитного товариства, начальником канцелярії Українського конгресового комітету, директором Українського інституту і Карпатського дослідного центру, який сьогодні носить його ім’я.
Вищеназвані представники Карпато-Українського політикуму зробили значний внесок національно-державницький напрям української зарубіжної політичної думки міжвоєнного періоду. Разом із А. Волошином вони складали помірковану і більш досвідчену групу політиків, які намагалися за будь-яку ціну зберегти автономні права регіону й пропагували здобуття самостійності легальним конституційним шляхом.

5.4. Радикальний націоналізм С. Росохи та І. Рогача

Політичні погляди провідних діячів Карпатської України представляла й група молодих радикалів-націоналістів (С. Росоха, І. Рогач та ін.), які виховувалися на традиціях українського націоналізму й виступали опонентами поміркованих представників Карпато-Українського політикуму.
Серед них одне із провідних місць належить Степану Рососі – громадсько-політичному та культурно-освітньому діячеві, одному із лідерів студентського та націоналістичного руху закарпатців, голові пропагандистського сектору екзекутиви ОУН на Закарпатті (1932 – 1939), культурно-освітньому референту «Карпатської Січі» (1938 – 1939), депутату і заступнику голови Сойму Карпатської України (1939), журналістові, видавцю і редакторові журналів «Відродження» (1926–1930) та «Пробоєм» (1934 – 1940). Його перу належать найвідоміші публікації про національну боротьбу молодої держави. 
Основні праці: «Народження держави» (1939), збірник «Карпатська Україна в боротьбі» (1939), «The First Diet of Carpatho-Ukraine» (1939), «Августин Волошин і Карпатська Україна» (1940), «Августин Волошин як педагог і вчитель» (1948), «Сойм Карпатської України» (1949), «Карпатська Січ» (1953) та ін. 
Виходець із Закарпаття, Росоха був випускником Берегівської гімназії, яка упродовж 1920–30-х років виховала нове покоління українських патріотів, виплекала в них любов до рідної землі та ненависть до її ворогів. Подальше навчання в Карловому та Українському вільному університетах, де сформувалося національно свідоме товариство серед закарпатської молоді, поглибило націоналістичні погляди, які невдовзі прийшлося на практиці відстоювати під час творення незалежної Карпатської України не тільки у боротьбі із зовнішніми та внутрішніми ворогами українства, а й у полеміці з поміркованою групою карпато-українських творців щодо шляхів розбудови української держави. Сам С. Росоха щодо непорозумінь із поміркованими місцевими політиками згодом говорив, що «не раз дуже критично висловлювався на їх адресу та інших провідників... бо ж в наших «революційних» поняттях вони були «опортуністами», а тільки ми «правдивими» націоналістами. Без сумніву, що такі поняття в нас родились під впливом ОУН, до якої належали провідні одиниці закарпатської молоді» (Росоха С. «Сойм Карпатської України», 1949).
Ще будучи студентом, Росоха виділявся серед ровесників громадською й політичною активністю, організаторськими здібностями, власною оцінкою подій, що відбувалися в світі, гострою національною позицією. «Гасло: чия молодь – того майбутнє, найкраще потвердилося тут в українськім русі, де вона була головним чинником і рушієм. Це було нове покоління, що вже в 1929 році на 1. Зїзді української народовецької молоді в Ужгороді проломило лід закостенілого «русинства» й одверто стало на платформу українства. Але молодь цим не задовольняється, вона приймає в основу свого життя і чинності принципи новітнього Українського Націоналізму» (С. Росоха, «Народження держави», 1939).
Він став ініціатором створення таких громадських об’єднань української молоді як «Союз підкарпатських студентів» (1933 – 1937), «Союз греко-католицької молоді в Празі» (1931 – 1934), як член «Просвіти» ініціював діяльність філії товариства у Празі. У 1931 – 1938 роках керував редакцією студентського громадсько-політичного журналу «Пробоєм», яке в 1939 – 1940 роках виходило як орган ОУН. У цей час він захопився теорією українського націоналізму й розпочав активну пропаганду ідеології серед молоді. У 1932 році С. Росоха став головою легальної Екзекутиви ОУН в Закарпатті.
Хороші організаційні здібності висунули Росоху на провідні ролі в молодіжному русі закарпатських українців. Особливу активність він проявив під час підготовки та проведення з’їздів молоді, маніфестацій тощо. У 1934 році Росоха був головою Другого з’їзду української молоді Закарпаття в Мукачеві, а в 1936 році головував на Першому з’їзді українських студентів в Ужгороді. На просвітянському з’їзді в Рахові, який відбувся 13 серпня 1938 року, з його ініціативи вперше за часи чехословацького режиму делегати співали пісню «Ще не вмерла Україна…» як національний гімн.
У часи становлення автономії краю Росоха повністю віддався політичній діяльності, яку спрямовував на утвердження українських національних ідей. У 1938 році він став членом Першої Руської (Української) Центральної Народної Ради. Упродовж 1938 – 1944 років працював головним редактором часопису «Наступ». Із метою створення дієздатних органів автономної влади та захисту державотворчих здобутків Росоха став одним із ініціаторів заснування у 1938 році напіввійськової організації «Українська національна оборона», в якій виконував обов’язки секретаря. Був культурно-освітнім референтом пропаганди при Головній Команді Організації Народної Оборони «Карпатська Січ». На з’їзді Карпатської Січі в Хусті він виступив із роз’ясненням ідеології та головних завдань організації («Січ іде. День народної оборони», «Нова свобода», 6 грудня 1938).
Під час проведення підготовчої роботи щодо створення партії Українське національне об’єднання (УНО) С. Росоха активно залучав молодь до співпраці, виступав за жорсткішу позицію в національному питанні тощо: «УНО прийняло в основу свого буття тільки ті найсвятіші засади та ідеї українського націоналізму, які нуртують в Українській Нації вже від самих початків її існування і які єдині зберігають її від морально-духовного й фізичного знищення займанщини і які єдині ставлять та гартують її в дальшій боротьбі проти відвічних її зовнішніх ворогів-окупантів за свою свободу і за свій всебічний розвиток і розріст у духовій і біологічній площинах» (С. Росоха, «Сойм Карпатської України», 1949). 
Своє улюблене політичне кредо – «Україна для українців!» пояснював патріотизмом, прихильністю до націоналістичної ідеології та відданістю в боротьбі за Батьківщину. Його дещо жорстка позиція щодо до політики чеської влади й угорського уряду по різному сприймалася місцевими політичними діячами. Особливо на межі конфлікту Росоха та молоді радикали були з поміркованими прибічниками Волошина. Незважаючи на це, становлення української влади в Закарпатті С. Росоха називав історичною подією: «сьогоднішній день є справді історичним, бо він дав нам свою українську владу. Це є вже сповнення першого кроку до наших далекосяглих мрій. Нехай собі мадяри не думають, що тут своїми терористичними бандами зроблять заворушення, бо на сторожі наших границь стоїть наше військо… На нашу етнічну Землю ступлять мадяри лише через наші трупи…» (Гренджа-Донський В. «Народня українська влада Підкарпаття…», «Нова свобода», 28 жовтня 1938). 
Проте така позиція не завадила його авторитетові й поміж політиків старшого покоління. Росоха був членом виконавчого комітету партії УНО, а в лютому 1939 року був обраний депутатом Сойму Карпатської України й виконував обов’язки зв’язкового Карпатської Січі з урядом Карпато-Української держави. У день проведення Сойму Карпатської України (15 березня 1939) Росоха був обраний членом Президії і заступником голови вищого законодавчого органу держави.
Свої погляди С. Росоха акумулював у збірці, яку редагував уже в еміграції. Це збірник спогадів учасників оборони молодої української держави «Карпатська Україна в боротьбі», виданий у Відні. Пізніше у Празі він був заарештований фашистським гестапо і ув’язнений. Згодом він виїхав до Канади, де розгорнув широку кампанію збереження славних традицій Карпатської України і Карпатської Січі. Він стояв біля колиски різних українсько-національних організацій, які були покликані згуртувати карпато-українську еміграцію. Росоха був членом еміграційного відділу Українського національного об’єднання, головою Провінційної екзекутиви УНО на Східну Європу, одним із засновників і керівників Братства Карпатських Січовиків, директором видавництва «Новий шлях». Упродовж 1960 – 1986 років видавав газету «Вільне слово».
До останнього дня свого життя Росоха залишився вірним ідеалам національної державності, які він виборював у часи Карпатської України. Він писав: «Зродилась незалежність Карпатської України, серед граду куль і гранатів, з крови її найкращих синів, що пам’ятали: краще згинути, як соромно піддатися… І хоч мадяри 15 раз більшою силою перемогли січове військо Карпатської України і хоч хвилево Карпатська Україна окупована мадярами, але в українськім народі живе Дух Самостійності і Воля до власного життя на своїй українській землі. Той дух і та воля кріпшають з дня на день, доки знову не замає на землях українських Карпат синьо-жовтий прапор, прапор Самостійности! Але то вже буде і прапор Соборності Українського Народу, прапор Вільної Самостійної Соборної України» (С. Росоха, «Народження держави», 1939). 
Соратником С. Росохи був Іван Рогач ‒ громадсько-політичний діяч, заступник голови Організації Народної Оборони «Карпатська Січ», член Головної Команди і військовий писар «Карпатської Січі» (1938 – 1939), секретар президента Карпатської України А. Волошина (1939), член проводу ОУН, журналіст, редактор. 
Основні праці: «Хочемо з’єднання сили народу» (1938), «Під прапором незалежности» (1939). 
Ще навчаючись у Львові, він вступив до лав ОУН. Націоналістичні ідеї сприймалися молоддю як заклик до негайної боротьби й досить складно сприймалися більшістю поміркованих політиків Закарпаття. Рогач був переконаний, що тільки обраний ними шлях боротьби приведе до перемоги й захистить самостійницькі здобутки Карпатської України. Ідеї українського націоналізму в діях групи радикалів і безпосередньо Рогача були просякнуті романтизмом. 
Після окупації території Закарпаття угорцями та репресій, які влада проводила проти січовиків та елітних груп Карпатської України, Рогач входив до делегації, яка на чолі з керівником екзекутиви ОУН на Закарпатті (1932 – 1938) Ю. Химинцем намагалася у Відні за допомогою українських організацій у діаспорі створити сприятливі умови для мігрантів із Карпатської України. Рогач вірив у ідею становлення незалежності навіть тоді, коли 20 лютого 1942 року українських патріотів розстрілювали у Бабиному Яру. Саме через це Юліан Химинець іменував Рогача «символом великої відваги, самопосвяти і геройства» (Химинець Ю. «Тернистий шлях до України», 1996).
Його політичні погляди виражалися у важливості проведення широкомасштабної націоналістичної пропаганди серед місцевого населення. Будучи твердо переконаним у правильності засад націоналізму, Рогач був противником інших ідеологічних напрямів і критикуючи особливо комунізм з його інтернаціональною основою. Він був співзасновником «Товариства боротьби з комунізмом» (1939) і співавтором статутних і програмових положень організації. Як секретар партії УНО прилучився до того, щоб за основу програмових цілей були взяті ідеї українського націоналізму. Його переконання стали в нагоді під час виборчої кампанії до Сойму Карпатської України, коли він із соратниками присвятив себе пропагандистській діяльності «Летючої Естради» – подорожуючій групі активістів, яка їздила територією регіону з роз’яснювальною громадсько-політичною роботою серед місцевого населення.
Націоналістичні погляди й радикалізм І. Рогача сприяли його активності під час створення восени 1938 року військово-патріотичної Організації народної самооборони «Карпатська Січ» (ОНОКС). На з’їзді Карпатської Січі в Хусті він проголосив декларацію й закликав до присяги на вірність ідеалам Карпатської України («Січ іде. День народної оборони», «Нова свобода», 6 грудня 1938).
Попри те, що Рогач був особистим секретарем політичного лідера українців Закарпаття Волошина, націоналістичні погляди на перебіг подій не покидали радикального нашарування. Конфлікти та непорозуміння, що існували в українському таборі між молодими радикалами-націоналістами, які вимагали кардинальних змін щодо чехів, із метою прискорити проголошення самостійності, і старшим поколінням більш поміркованими і досвідченими А. Волошином, Ю. Реваєм, братами Бращайками, які намагалися за будь-яку ціну зберегти автономні права досягли апогею перед загрозою окупаційного вторгнення угорських військ на територію Закарпаття. Молоді радикали вбачали надію у сильних збройних силах, а зброї не було. Цей факт і змусив їх взяти її силою, що призвело до кровопролиття напередодні проголошення незалежності Карпатської України.
Так чи інакше, але саме групу молодих радикалів-націоналістів звинувачували у спробі збройного заколоту в Хусті, а противники українського руху називали їх навіть «античехословацькими екстремістами»: «По суті, дедалі посилювався внутрішній конфлікт між, з одного боку, старими українофілами – Волошин і брати Бращайки, – а з другого боку молодими анти чехословацькими екстремістами – державні секретарі С. Росоха та Іван Рогач. Останніх підтримувала Січ, у якій на той час заправляли непримиренні українські націоналісти…» (Магочій П.Р. «Формування національної самосвідомості: Підкарпатська Русь (1848 – 1948)», 1994). 
Попри суперечності молоді зі старшим поколінням регіональної еліти, у статті «Під прапором незалежности», опублікованій у книзі «Карпатська Україна в боротьбі» Рогач визнавав, що досягнення головної цілі – це становлення української незалежності. Він писав, що «дійшла Карпатська Україна в своєму історично-політичному розвитку до кульмінаційної точки – до проголошення державної незалежности. Перший законодатний вибраний народом сойм проголосив незалежність Карпатської України, а рівночасно пролита кров українських січовиків освятила державну самостійність Карпатської України» (Рогач І. «Під прапором незалежності», 1939).
«Закарпаття гідно сповнило свою місію на шляху визвольних змагань цілої української нації, і за це йому належить почесне місце в майбутній Соборній Українській Державі. Карпатська Україна, проголошуючи незалежність, увійшла в цілість всеукраїнських визвольних змагань. Мадярська окупація ніколи не зможе затерти цих фактів і прав українського народу до цієї землі» (І. Рогач, «Під прапором незалежності», 1939).
Іван Рогач не припускав думки, що в Закарпатті проживає якийсь «окремішній» народ, що немає нічого спільного з українцями по той бік Карпат. Його слова адресувалися противникам українства в регіоні, а значення українського державотворення слугувало безапеляційним доказом: «Цим прислужилася Карпатська Україна багато до зактуалізування всеукраїнської проблеми, бо показала наявно, що українці хоч би їх було навіть і півміліона, не шукають іншої розв’язки для себе, а волять єдино достойну для культурного народу: жити власним державним життям. Карпатська Україна цим актом, кривавою боротьбою проголосила свою державність і засвідчила, що й найменша частина українців знає, до чого стремить, й готова боротися за свою державність» (Рогач І. «Під прапором незалежності», 1939).
І. Рогач не локалізував значення незалежності виключно для закарпатців, а вважав це кроком до реалізації політико-державних амбіцій усієї української нації. З глибоким сумом він сприймав трагічні події останніх днів життя Карпато-Української держави: «Була це найтрагічніша хвилина в історії Карпатської України, але заразом і найбільш достойна… Маленька Карпатська Україна порішила не здаватись добровільно двадцять разів більшій Мадярщині» (Рогач І. «Під прапором незалежності», 1939). Ця праця Рогача стала його писемним внеском у правдиве висвітлення історії Карпатської України та й політичної думки національно-визвольних змагань закарпатців загалом.
І хоча націоналістичні ідеї патріотичної молоді Закарпаття не знайшли сталої підтримки серед закарпатців, на що були об’єктивні причини, пов’язані з окупацією регіону угорськими військами, українська національна ідея отримала поживну площу для реалізації державницького проекту – Карпатська Україна.
Отже, українська політична думка міжвоєнного Закарпаття формувалася і розвивалася в гострій боротьбі за національне виживання українців регіону. Попри те, що з початку ХХ століття закарпатці знаходилися в пригніченому політичному, соціально-економічному та культурно-освітньому становищі, інтеграція до демократичної системи Чехословаччини після Першої світової війни сприяла плюралізму суспільно-політичних думок, політико-ідеологічних суперечок і заклала основи громадянського суспільства в закарпатському регіональному соціумі.
Упродовж 1920–30-х років суспільно-політична думка складалася в двох ідеологічно протилежних таборах – українофільському та русофільському. Однак лише перший з них здійснив еволюцію в напрямку чіткого обґрунтування національної ідентичності місцевих жителів регіону й врешті зумів, хоч і на короткий час, втілити в практичній площині свої політико-державницькі та культурно-національні ідеї. І незважаючи на суперечки двох політичних груп в українському таборі на Закарпатті наприкінці 1930-х років щодо шляхів і методів боротьби за політичну самостійність – поміркованого та радикального – проголошення незалежності Карпатської України було їх спільною метою, що врешті й сталося. Ця подія дала можливість вписати героїзм карпато-українців у періодизацію історії української державності в ХХ столітті, а носіїв національно-державницької позиції – у історію політичної думки України. Їх політичні погляди остаточно вплинули на подальшу еволюцію соборної політичної думки українців по обидва боки Карпат.

Додатки 

ПІСЛЯМОВА
Автономна Підкарпатська Русь, а згодом незалежна Карпатська Україна, існували протягом надзвичайно короткого відрізку часу: з жовтня 1938 року до другої половини березня 1939 року. Незважаючи на це, в регіоні відбувався такий бурхливий розвиток політичних подій, що до Карпатської України була прикута увага всієї світової громадськості. Це стосується і дослідників, які вже наприкінці 1930-х років почали звертатися до вивчення історії Карпатської України.
Історія національно-визвольних змагань закарпатських українців була в достатній мірі суперечливою, а тому неоднозначність притаманна і для перших публікацій про Карпатську Україну. Найінтенсивніше дослідження різноманітних проблем історії краю кінця 1930-х років почалося в повоєнні роки. Протягом другої половини 1940-х – 80-х років радянськими істориками, на жаль, не було надруковано жодної об’єктивної праці про розвиток суспільно-політичних процесів у краї. Для них були притаманні заполітизованість і односторонній підхід, замовчування та фальсифікація історичних джерел. Пріоритет надавався дослідженню історії крайової комуністичної організації, яка ідеалізувалась і зображувалась в ореолі єдиного виразника інтересів трудящих мас. Натомість значний вклад внесли вітчизняні історики у дослідження історії міжнародних відносин в 1938 – 1939 років, визначивши в них місце Чехословаччини і Закарпаття.
Тільки на початку 1990-х років з’явилися перші більш-менш об’єктивні дослідження з історії Закарпаття. Їх автори зробили спробу проаналізувати соціально-економічний, політичний і культурний розвиток краю, державно-правову діяльність уряду Карпатської України тощо. Позитивним було й те, що новітні дослідження історії Карпатської України базувались на поважній джерельній базі, яка до цього часу була для них недоступною. З такою проблемою ніколи не зіштовхувались зарубіжні вчені, які завжди мали можливість вільно висловлювати свої думки. Праці про Закарпаття з’явилися в Німеччині, Франції, Польщі, Угорщині, Чехії, Словаччині, Ватикані, колишній Югославії, США і Канаді. Нерідко їх авторами були уродженці Закарпаття, які брали безпосередню участь в подіях кінця 1930-х років. Вони ґрунтовно проаналізували окремі аспекти міжнародних відносин напередодні Другої світової війни, внутрішньополітичне становище Закарпаття, однак обійшли мовчанкою соціально-економічні процеси в регіоні. Причина цього полягала у відсутності джерельної бази, яка є в Україні.
Короткочасне існування Карпатської України збіглося із різким загостренням міжнародної обстановки в Центральній Європі і виникненням гострої політичної кризи в Чехословацькій республіці, складовою частиною якої було Закарпаття протягом всього міжвоєнного періоду під назвою Підкарпатська Русь. Мюнхенська конференція 29 – 30 вересня і Віденський арбітраж 2 листопада 1938 року засвідчили не тільки про початок державного розпаду ЧСР, однак суттєво погіршили становище Закарпаття, на яке постійно висувала територіальні претензії Угорщина, всебічно підтримувана Польщею. Швидкому розпаду Чехословаччини сприяли не тільки анексіоністська політика щодо неї Німеччини, але й угодовська позиція Великобританії і Франції, які, фактично, сприяли агресору. Румунія і Югославія, що лояльно відносилися до Чехословаччини і Закарпаття, не могли суттєво вплинути на хід політичних подій у Європі. Пропозиції Радянського Союзу захистити Чехословаччину не були нею прийняті.
Такий стан справ був на руку Угорщині, яка відкрито готувалася до захоплення всієї території Закарпаття. Хоча Німеччина задовольнила вимоги Будапешту тільки в березні 1939 року, однак угорські терористи, заручившись підтримкою польських терористів, проводили постійні терористичні акції на території регіону, дестабілізуючи цим його внутрішньополітичне становище. Одержавши згоду Німеччини на окупацію Карпатської України, гортисти перейшли кордон. Не зустрічаючи будь-якого опору з боку чехословацьких військ, вони протягом 14 – 18 березня 1939 року окупували всю територію краю. Справжній бій їм дали тільки карпатські січовики, хоча зупинити просування ворога, звісно, не могли.
Карпатська Україна постійно відчувала моральну і матеріальну підтримку світової громадськості. Особливо значною була допомога українців, які проживали в різних країнах світу. Уряду Августина Волошина вдалося встановити стосунки з багатьма організаціями української діаспори, які організували збір коштів, продуктів харчування та іншу матеріальну допомогу населенню Закарпаття. Не залишилися осторонь українці, які проживали в країнах Європи, Азії та Далекого Сходу. Уважно слідкували за розгортанням подій у Карпатській Україні українці Східної Галичини. Галицька преса на своїх сторінках постійно поміщала матеріали, в яких солідаризувалися з національно-визвольною боротьбою закарпатських українців. Кореспонденти цілого ряду галицьких періодичних видань в 1938 – 1939 років перебували в Карпатській Україні. Їхні репортажі, статті та повідомлення відзначалися надзвичайною емоційністю, точністю викладу інформативного матеріалу. Хоча, для окремих матеріалів галицької преси були характерні певна ідеалізація, неточності. Українці Галичини солідаризувалися із закарпатцями, беручи участь в цілому ряді акцій протесту проти спільних дій Польщі та Угорщини щодо Карпатської України. Архівні джерела свідчать про масовість нелегальних переходів польсько-чеського кордону юнаками і дівчатами з Галичини. Однак, масові переходи кордону не тільки свідчили про солідарність українців Галичини з боротьбою закарпатців, вони, в той же час, ускладнювали діяльність уряду А. Волошина, про що він неоднозначно заявляв. Негативну роль відіграли також антипольські дії окремих, радикально настроєних галицьких і закарпатських націоналістів, зокрема, напади на польське консульство у Сваляві тощо.
Уже з часу надання краю автономних прав, у Карпатській Україні з’явилася велика кількість членів ОУН. Оунівці відіграли велику роль у формуванні Карпатської Січі, хоча їм так і не вдалося створити боєздатні збройні сили. Історичні документи свідчать, що між ОУН і урядом Німеччини протягом всього існування Карпатської України не припинялося співробітництво. Завдяки членам ОУН були встановлені контакти Закарпаття із світовими українськими організаціями, які постійно надавали фінансову допомогу уряду Карпатської України. Разом з тим, необхідно констатувати, що ОУН відіграла неоднозначну роль під час розвитку політичних подій 1938 – 1939 років у Карпатській Україні. Окремі його члени взяли участь у спробі державного перевороту 13 – 14 березня 1939 року, а штаб Карпатської Січі, зневірившись у своїх силах, на час наступу угорських військ емігрував за кордон. Цей факт не міг не вплинути на подальший розвиток відносин між Проводом Українських Націоналістів і урядом А. Волошина в еміграції.
Автономні уряди Карпатської України звертали значну увагу на розвиток освіти і культури краю. Незважаючи на складні міжнародні відносини та економічні труднощі, відновлювалися старі й відкривалися нові навчальні заклади. Велику просвітницьку роботу серед населення проводили «Просвіта», «Говерля», «Пласт» і низка інших організацій культурницького типу. Розвивалися наука, література, мистецтво, видавнича справа. Однак, у порівнянні з міжвоєнним періодом, культурний розвиток пішов на спад. Уряд змушений був віддавати пріоритет розвитку народного господарства, відсуваючи культурні проблеми на задній план. Окупація Карпатської України Угорщиною звела нанівець всі досягнення закарпатців у культурно-освітньому плані.
Уряд А. Волошина приділяв значну увагу задоволенню громадянських прав національних меншин краю. Численні документи свідчать, що він толерантно відносився до німецької, румунської, єврейської та інших національних меншин Карпатської України. Свідченням цього є той факт, що їх представники, в основному, проголосували на виборах за Українське Національне Об’єднання. Переважна більшість населення Карпатської України була греко-католицького віросповідання. Обов’язки апостольського адміністратора Карпатської України Ватикан поклав на єпископа Д. Няраді, який відзначався своєю чіткою українською орієнтацією. Встановилися тісні відносини між Мукачівською єпархією, розділеною на той час, і Галицькою Митрополією в особі А. Шептицького. Галицький Митрополит привітав виникнення Карпато-Української держави. Уряд Карпатської України докладав всіх зусиль для того, щоб не виникали конфлікти між вірниками греко-католицької та православної конфесій, представники якої належали до Сербської Православної Митрополії. Православна церква лояльно відносилася до уряду А. Волошина та політики, яку проводив його кабінет. Мукачівський єпископ О. Стойка, який залишився на окупованій Угорщиною території, вірно служив окупантам, закликаючи їх до повної окупації Закарпаття. Необхідно також відзначити, що чимало греко-католицьких священиків знаходилися в опозиції до української влади, а проти окремих із них була розпочата кримінальна справа. З окупацією Закарпаття військами Угорщини в регіоні встановився жорстокий репресивний режим, від якого постраждали представники духовенства обох конфесій.
Внутрішньополітичний розвиток Карпатської України наприкінці 1930-х років був надзвичайно суперечливим. Найбільшим успіхом політичних сил регіону, що представляли обидва напрями, було здобуття автономії у складі Чехословацької республіки. Прогресивне значення мало прийняття чехословацьким парламентом Конституційного Закону від 22 листопада 1938 року, згідно з яким змінився державно-правовий статус Закарпаття. ЧСР перетворилася в федеративну державу чехів, словаків і закарпатських українців. Упродовж усього свого перебування при владі кабінет міністрів А. Волошина намагався зберегти автономні права, покладаючи при цьому великі надії на протекторат з боку Німеччини. Враховуючи той факт, що наприкінці 1930-х років Чехословаччина знаходилася напередодні розпаду, а жодна сильна країна світу, крім Німеччини, не гарантувала Карпатській Україні безпеку її кордонів, таку політику уряду А. Волошина слід вважати виправданою. Переконавшись, що Німеччина зрадила інтереси краю, А. Волошин звернувся з аналогічним проханням до румунського уряду. Отже, для карпатського прем’єр-міністра, а потім президента, головним завданням було збереження автономних прав країни під будь-яким протекторатом. Це є свідченням того, що А. Волошин був політиком-реалістом і добре розумів, що існування Карпатської України як незалежної держави у тих умовах є справою нереальною.
Проголошення незалежності 14 березня 1939 року пояснювалося прагненням українського населення краю до свободи. Однак, немаловажне значення у поспішності цього акту мав розпад Чехословаччини і проголошення самостійності Словаччиною. Незважаючи на деяку спонтанність і поспішність, ця історична подія в житті не тільки закарпатських українців, але й всього українського народу мала велике історичне значення. Це була друга, після 21 січня 1919 року, спроба заявити перед цілим світом, що українська нація живе і готова до державного життя. І хоча цей акт проголошення незалежності, ратифікований 15 березня 1939 року на Соймі Карпатської України, був більше символічний, ніж реальною політикою, він відіграв велику роль у формуванні самосвідомості всієї української нації. Саме в період існування Карпатської України завершився своєрідний перехід у відношенні свідомості від підкарпатських русинів до закарпатських українців.
Архівні документи свідчать, що уряду Карпатської України доводилося діяти в умовах, коли не припинялися напади на її територію угорських і польських терористів, постійно велася антиукраїнська і античеська ворожа пропаганда, справжня листівкова і радіовійна. Політичну кризу в краї поглиблювали суперечності між чеським урядництвом і місцевим населенням, а також численні конфлікти в самому українському таборі. В 1938 – 1939 роках зіткнулися між собою представники двох поколінь: молоді радикали-націоналісти, які вимагали від уряду рішучих дій і старші за віком помірковані політики, які при допомозі маневрувань намагалися зберегти автономний статус краю. Конфлікти в українському таборі набрали своєї кульмінації 13 – 14 березня 1939 року, коли тривали кровопролитні бої між карпатськими січовиками і чеським військом. Карпатська Січ, зазнавши значних втрат у цих боях, виявилася нездатною протистояти добре озброєним військам агресора. Великої моральної шкоди завдала спроба групи січовиків і окремих радикально настроєних членів ОУН здійснити державний переворот проти уряду Карпатської України.
Протягом всього міжвоєнного періоду на території краю діяла угорська іредента, антиукраїнська діяльність якої досягла своєї кульмінації в 1938 – 1939 роках. Закарпаття наводнили угорські агенти, які збирали підписи за приєднання краю до Угорщини, складали списки неблагонадійних, організовували саботажі, закликали до скинення законного уряду краю. Чехословацький і український уряди докладали всіх зусиль, щоб чинити відсіч ворожій пропаганді, однак не могли з нею не рахуватися. 
Важке внутрішнє становище краю і необхідність консолідації всіх патріотично настроєних сил, змусили уряд А. Волошина піти на певне згортання демократичних процесів, яке проявилося у забороні політичних партій, безальтернативних виборах до Сойму, закритті деяких проугорських видань, товариств, відкритті концтабору. Без таких рішучих мір країна могла потонути в анархії і вседозволеності. Однак, незважаючи на таку мотивацію відходу уряду А. Волошина від демократії, необхідно характеризувати режим як авторитарний. Але він мав явні ознаки демократизму. Карпатська Україна виникла в центрі Європи тоді, коли остання була поневолена фашизмом, виникла наперекір їх волі. Захисники Карпатської України піднялися на боротьбу з агресором, не чекаючи наказу свого уряду. Численні архівні документи, перш за все угорські, аргументовано доводять, що закарпатці все рівно не уникнули б репресій, до проведення яких Угорщина була готова ще до початку вторгнення. Останні січові партизанські загони продовжували боротьбу до травня 1939 року.
Наприкінці 1930-х років Карпатська Україна виявилася єдиною державою, де невелика гілка українського народу проголосила свою незалежність і заявила про бажання жити державним життям. Такої можливості не мали ні українці, які перебували в складі СРСР, ні українці під владами Польщі та Румунії. Однак, вони дивилися на Карпатську Україну як на територію, де робиться спроба відновити українську державність. Виходячи з цього, логічним і цілком виправданим є необхідність розцінювати утворення Карпато-Української Держави як другий, після визвольних змагань 1918 – 20-х років, етап у боротьбі за створення українського державного утворення на окремо взятій українській території.

Відомі праці з історії Карпатської України

1.	Бажанський М. Моя Карпатська Україна. К. – Нью-Йорк: Світовид, 1995. 108 с.
2.	Бірчак В. Карпатська Україна: спомини і переживання. Прага, 1940.
3.	  Болдижар М. Закарпаття між двома світовими війнами. Ужгород, 1993.
4.	  Болдижар М. Закарпаття між двома світовими війнами. Частина 2. Ужгород, 1996.
5.	  Вегеш М. Карпатська Січ: сторінки історії (1938 – 1939 рр.). Ужгород, 1996.
6.	  Вегеш М., Токар М. Карпатська Україна на шляху державотворення. Ужгород: Карпати, 2009. 448 с.
7.	  Вегеш М., Токар М., Басараб М. Карпатська Україна в контексті українського державотворення: навчальний посібник. Ужгород, 2009. 256 с.
8.	  Вегеш М., Кляп М., Тарасюк В., Токар М. Августин Волошин: життя і помисли президента Карпатської України. Ужгород: Карпати. 2005. 464 с.
9.	  Вегеш М. Карпатська Україна (1938 – 1939): Соціально-економічний і політичний розвиток. Ужгород, 1993. 125 с.
10.	Вегеш М. Карпатська Україна 1938 – 1939 років у загальноєвропейському історичному контексті: У 2-х томах. Ужгород, 1997. Т.1. 
11.	Вегеш М. Карпатська Україна і Німеччина (1938 – 1939 рр.). Ужгород, 1996.
12.	Вегеш М., Задорожний В. Велич і трагедія Карпатської України: Історико-популярний нарис. Ужгород, 1993.
13.	Вегеш М., Туряниця В. Августин Волошин (1874 – 1945). Бібліографічний покажчик. Ужгород, 1994.
14.	Вегеш М., Туряниця В. Короткий життєпис Августина Волошина (1874 – 1945). Ужгород, 1995.
15.	Вегеш М., Гиря В., Король І. Угорська іредента на Закарпатті між двома світовими війнами (1918–1939). Ужгород, 1998. 
16.	Вегеш М., Туряниця В., Чаварга І. Смерть президента (Останні дні життя і смерть президента Карпатська України Августина Волошина). Ужгород, 1995.
17.	Волошин А. Вибрані твори. Ужгород: Закарпаття, 2002. 528 с.
18.	Волошин А. Твори. Ужгород: Гражда, 1995. 452 с.
19.	Вони боронили Карпатську Україну: Нариси історії національно-визвольної боротьби закарпатських українців / Під заг. ред. М. Вегеша. Ужгород: Карпати, 2002. 709 с.
20.	Галас В., Поп І. Закарпаття в контексті політичної історії ХХ століття (Історіософські роздуми). Ужгород, 1995.
21.	Гренджа-Донський В. Публіцистика // Твори. Вашингтон: Видання Карпатського Союзу, 1987. Т. ІХ. 502 с.
22.	Гренджа-Донський В. Щастя і горе Карпатської України: Щоденник. Мої спогади / Ред. Д. Федака. Ужгород: ВАТ «Видавництво «Закарпаття», 2002. 
23.	Довганич О., Хланта О. У жорнах сталінських репресій. З історії ліквідації греко-католицької церкви та її возз’єднання з руською православною церквою, переслідування інших релігійних громад у 40 – 50-х роках ХХ століття. Ужгород: «Карпати» – «Гражда», 1999.
24.	Довганич О. В тенетах «Смершу». Репресовані діячі Карпатської України: Статті і нариси. Ужгород, 2002. 
25.	Довганич О. Роки лихоліття: невідомі сторінки і трагічні долі (Історико-краєзнавчі статті і нариси). Ужгород, 1995.
26.	Домбровський Д. Польща і Закарпаття. 1938-1939. Київ: Темпора, 2012. 392 с.
27.	Закарпаття 1919 – 2009 років: історія, політика, культура / україномовний варіант українсько-угорського видання / Під ред. М. Вегеша, Ч. Фединець; Відп. за вип. М. Токар. Ужгород: Поліграфцентр «Ліра», 2010. 720 с.
28.	За Українське Закарпаття: Дослідження, статті, спогади / Упоряд.: В. Маркусь, В. Худанич. Ужгород: «Гражда», 1994.
29.	Заповіт Срібної Землі: Карпатська Україна в боротьбі за незалежність. Львів: «Світ», 2001. 
30.	Карпатська Україна (1938 – 1939): Збірник архівних документів і матеріалів. Упоряд.: М. Делеган, С. Вискварко. Ужгород: Карпати, 2009. 288 с.
31.	Клочурак С. До волі: Спомини. Нью-Йорк, 1978.
32.	Література  до 60-річчя Карпатської України: вибрана бібліографія (із фондів Наукової бібліотеки Ужгородського державного університету). Ужгород, 2000.
33.	Магочій П.Р. Формування національної самосвідомості: Підкарпатська Русь (1848 – 1948). Ужгород, 1994.
34.	Мишанич О. Життя і творчість Августина Волошина. Ужгород: Закарпаття, 2002. 48 с. 
35.	Пагіря О. Карпатська Січ: Військове формування Карпатської України. Київ: Темпора, 2010. 152 с.
36.	Пачовський В. Срібна Земля. Тисячоліття Карпатської України: Історичний нарис. Ужгород: Закарпаття, 1993.
37.	Росоха С. Події та люди на моєму життєвому шляху: Спомини. Торонто – Ужгород: «Мистецька лінія», 2001. 
38.	Росоха С. Сойм Карпатської України. Вінніпег: Культура і освіта, 1949. 98 с.
39.	Стерчо П. Карпато-Українська держава: З історії визвольної боротьби карпатських українців у 1919 – 1939 роках. Торонто, 1965; Львів: За вільну Україну, 1994. 288 с.
40.	Токар М. Політичні партії Закарпаття в умовах багатопартійності (1919 – 1939). Ужгород: «ПП Басараб ММ «Наш рідний край», 2006. 380 с.
41.	Федака С. Хроніка Карпатської України. Ужгород: Гражда, 2004.
42.	Химинець Ю. Закарпаття – земля української держави. Ужгород, 1992.
43.	Химинець Ю. Тернистий шлях до України. Ужгород: Гражда, 1996. 396 с.
44.	Шандор В. Спомини. Т. 1. Карпатська Україна. 1938 – 1939. Ужгород: МПП «Гражда»; Карпатський Союз, 1996. 390 с.
45.	Шандор В. Спомини. Том ІІ. Карпатська Україна 1939 – 1945. Ужгород: МПП «Гражда», 2000. 246 с. 
46.	Шерегій Ю. Нарис історії українських театрів Закарпатської України до 1945 року. Нью-Йорк – Париж – Сідней – Торонто – Пряшів – Львів, 1993. 
47.	Штефан А. Августин Волошин президент Карпатської України: Спомини. Торонто, 1977.
48.	Штефан А. За правду і волю: Спомини і дещо з історії Карпатської України. Книга перша. Торонто, 1973.
49.	Штефан А. За правду і волю: Спомини і дещо з історії Карпатської України. Книга друга. Торонто, 1981.